Moreover, the strategy of Berlusconi's ruling center-right Casa della Libertà coalition has been to tread water and wait for Europe's economy to pick up instead of tackling Italy's structural difficulties.

Navíc strategií Berlusconiho vládní středopravé koalice Casa della Libertà je šlapat vodu a čekat, až zrychlí evropské hospodářství, místo aby řešila italské strukturální nedostatky.


As a result, the government is criticized not only by the unions, but also by the employers' association, Confindustria, which in 2001 gave Prime Minister Berlusconi strong support.

Vláda je proto kritizována nejen odbory, ale i sdružením zaměstnavatelů Confindustria, jež v roce 2001 ministerskému předsedovi Berlusconimu dávalo silnou podporu.


Then there is the ongoing conflict of interests between Berlusconi-the-Premier and Berlusconi-the-magnate, who holds public licenses that make him a semi-monopolist in media and TV advertising.

Dále je tu přetrvávající střet zájmů mezi Berlusconim-premiérem a Berlusconim-magnátem, jenž vlastní veřejné licence, díky nimž je polomonopolistou v oblasti médií a televizní reklamy.


During Berlusconi's tenure in office, his enormous personal assets have tripled.

Během Berlusconiho pobytu ve funkci se jeho obrovský osobní majetek ztrojnásobil.


While his parliamentary majority has approved many laws that promote his personal interests and have eased some of his legal difficulties, at the beginning of March, Berlusconi was again accused of corruption and tax fraud.

Ač jeho parlamentní většina přijala mnoho zákonů, jež prosazují jeho osobní zájmy a ulehčila mu některé z jeho právních těžkostí, na začátku března byl Berlusconi opět obviněn z korupce a daňového podvodu.


Berlusconi's ministers have scarcely behaved better.

Berlusconiho ministři se stěží chovali vzorněji.


Two were forced to resign within a month of each other.

Dva byli donuceni k rezignaci v odstupu jediného měsíce.


Roberto Calderoli, a prominent official in Lega Nord, the third-largest government party, provoked riots in Libya by wearing a t-shirt printed with the infamous cartoons of the Prophet Mohammad.

Roberto Calderoli, přední představitel strany Lega Nord, třetí největší vládní partaje, vyvolal nepokoje v Libyi, když si oblékl tričko potištěné nechvalně proslulými karikaturami proroka Muhammada.


Francesco Storace, the former Minister of Health and a leading member of Alleanza Nazionale, the second-largest government party, is suspected of organizing political espionage, in an Italian-style Watergate.

Francesco Storace, bývalý ministr zdravotnictví a čelný člen strany Alleanza Nazionale, druhé největší ve vládě, je podezřelý z organizace politické špionáže, v jakési aféře Watergate po italsku.


But, despite the government's catastrophic economic and ethical record, opinion polls indicate a lead of only about four percentage points for l'Unione—too small, given the high number of undecided voters, to predict the election's outcome.

Avšak navzdory katastrofickému ekonomickému i mravnímu vysvědčení vlády průzkumy veřejného mínění naznačují vedoucí postavení l’Unione o pouhé asi čtyři procentní body – což je vzhledem k počtu nerozhodnutých voličů příliš málo na odhadování výsledku voleb.


So what is keeping Berlusconi and his coalition in the race?

Takže co Berlusconiho a jeho koalici stále drží ve hře?


Above all, Berlusconi's electoral campaign is aimed, in the manner of President Bush's 2004 re-election campaign, at energizing his hard-core supporters and mobilizing the growing number of voters who have abstained in recent years.

Berlusconiho předvolební kampaň se v prvé řadě, ve stylu kampaně za znovuzvolení prezidenta Bushe v roce 2004, zaměřuje na zaktivizování jeho nejoddanějších příznivců a mobilizaci rostoucího počtu voličů, již se v posledních letech voleb neúčastnili.


In doing this he has not hesitated to use his semi-monopoly over television to exalt his government's alleged accomplishments.

Při tomto snažení se nijak nerozpakuje využít svého televizního polomonopolu, aby velebil údajné úspěchy své vlády.


His campaign rhetoric highlights anti-communism with an emphasis not seen in Italy since 1948, coupled with a defense of the family and values cherished by the Roman Catholic establishment, although the Church has so far resisted being drawn into the campaign.

Rétorika jeho kampaně vyzdvihuje antikomunismus s důrazem, jehož jsme v Itálii nebyli svědky od roku 1948, a doplňuje jej o obranu rodiny a hodnoty uctívané římskokatolickým establishmentem, třebaže církev se zatím vtažení do kampaně brání.


The Berlusconi coalition also benefits from the weakness of l'Unione.

Berlusconiho koalici rovněž nahrává slabost l’Unione.


Its leader, Romano Prodi, obtained an extraordinary popular endorsement when more than four million people voted for him in Italy's first-ever primary elections.

Její lídr Romano Prodi získal mimořádnou všeobecnou podporu, když pro něj ve vůbec prvních italských primárních volbách hlasovaly více než čtyři miliony lidí.


Yet Prodi continues to be a party-less leader of too many parties.

Přesto Prodi zůstává vůdcem bez partaje, uprostřed příliš mnoha stran.


To be sure, the cohesiveness of l'Unione has strengthened: the two major parties (Democratici di Sinistra and Democrazia e Libertà - la Margherita) are united under the symbol of the olive tree, the other parties have endorsed a detailed 280-page government program, and the left-wing Partito della Rifondazione Comunista has given clear signs of moderation and loyalty to the coalition.

Jistěže, soudržnost l’Unione se zpevnila: dvě hlavní strany (Democratici di Sinistra a Democrazia e Libertà – la Margherita) se spojily pod symbolem olivovníku, ostatní strany schválily podrobný vládní program o 280 stranách a levicová Partito della Rifondazione Comunista vyslala jasné signály o umírnění a loajalitě vůči koalici.


For voters, however, a perception of fragility remains.

Z hlediska voličů ovšem zůstává dojem roztříštěnosti.


Finally, the uncertainty of the outcome reflects not so much voters' behavior, but a change in the electoral system.

Konečně nejistota ohledně výsledku neodráží tolik chování voličů, ale spíše změnu volebního systému.


During the past decade, Italy has used a majority electoral system corrected by a proportional quota.

V posledním desetiletí Itálie používala většinový volební systém upravený o poměrný podíl.


Under this system, Casa della Libertà translated a small popular majority in 2001 into a decisive parliamentary majority.

Díky tomuto systému Casa della Libertà v roce 2001 proměnila malou všeobecnou většinu v rozhodnou většinu parlamentní.


But, with the same result on the horizon this year for l'Unione, the center-right parliamentary majority changed the electoral law just a few months before the end of its term.

Když je však letos na obzoru podobný výsledek pro l’Unione, středopravá parlamentní většina jen několik měsíců před koncem svého funkčního období změnila volební zákon.


This is reminiscent of an army that, fearing defeat on the battlefield, poisons the wells as it retreats.

To připomíná vojsko, které ze strachu z porážky na bitevním poli otráví na ústupu vodu ve studních.


A proportional system in the absence of individual preferences means that party secretaries, rather than citizens, will choose deputies, and, with no effective electoral threshold, the number of parties will proliferate.

Poměrný systém bez preferenčních hlasů pro jednotlivce znamená, že poslance nebudou volit občané, ale stranické sekretariáty a že se kvůli neexistenci účinného volebního prahu rozroste počet stran.


Although the election ballot will be 40 centimeters long to accommodate all the symbols of the old and new parties, it won't contain the name of even a single candidate.

Ačkoliv volební lístek bude 40 centimetrů dlouhý, aby se na něj vešly symboly všech starých i nových stran, nebude obsahovat jméno jediného kandidáta.


But the worst problem is that the majority system for the Senate could lead to a different majority gaining control there than in the Chamber of Deputies (the lower house), which may well cause legislative paralysis.

Nejhorším problémem je však to, že většinový systém v senátu by mohl vést k tomu, že tu získá moc jiná většina než v poslanecké sněmovně, což by mohlo zapříčinit legislativní paralýzu.


Moreover, President Carlo Azeglio Ciampi's mandate ends at the same time that parliament dissolves, which means that his successor, elected by the new parliament, would have to nominate a government without a majority in both houses.

Navíc ve stejnou dobu, kdy se rozpouští parlament, končí mandát prezidenta Carla Azeglia Ciampiho, což znamená, že jeho nástupce, zvolený novým parlamentem, by musel nominovat vládu bez většiny v obou komorách.


Berlusconi and Prodi have ruled out a German-style grand coalition -- an outcome that seems especially unlikely following an election campaign in which both contestants have strongly hinted that their opponent has no legitimate right to govern.

Berlusconi i Prodi vyloučili velkou koalici po vzoru Německa – skutečně jde o výsledek, který se zdá obzvlášť nepravděpodobný po předvolební kampani, během níž oba soupeři důrazně naznačili, že jejich vyzyvatel nemá legitimní právo vládnout.


At the same time, holding another vote would leave the question of the electoral law unresolved.

Současně platí, že uspořádání dalšího hlasování by otázku volebního zákona nijak nevyřešilo.


The puzzle of Berlusconi's survival reflects a wider European conundrum.

Hádanka Berlusconiho přežití reflektuje obecnější evropský hlavolam.


Many Europeans, not just Italians, are nervous and unsure of where the continent is going.

Mnozí Evropané, nejen Italové, jsou nervózní a nejistí ohledně toho, kam kontinent míří.


So it is no surprise that an opportunist and charlatan like Berlusconi continues to get a hearing.

Nepřekvapuje tedy, že oportunistovi a šarlatánovi, jako je Berlusconi, je dopřáno sluchu.


Italians must decide upon the sort of Italy they want if they are to get leaders of the stature they need.

Italové se musí rozhodnout, jakou Itálii chtějí, mají-li mít lídry potřebného významu.


As if the diplomatic spat over Iraq weren't bad enough, relations between America and Europe are being slowly poisoned by divergent economic policies.

Jako by diplomatické hasteření ohledně Iráku nebylo samo o sobě dost zlé, otravuje vztahy mezi Spojenými státy a Evropou také pomalá nákaza v podobě odlisné hospodářské politiky.


Indeed, the differences between the two sides' economic strategies are as sharp as they have been in two decades.

Rozdíly mezi ekonomickou strategií obou stran jsou rozhodně nejvýraznějsí za posledních dvacet let.


At first glance, the depth of this ``policy gap'' seems surprising.

Na první pohled se zdá hloubka tohoto ,,rozstěpu politik`` překvapivá.


The economic outlook for the rest of this year and for 2004 has improved recently both in the US and Europe.

Hospodářská prognóza pro zbytek letosního roku a pro rok 2004 se v poslední době v USA i v Evropě zlepsila.


Moreover, the US and Europe face a similar challenge: encouraging economic recovery.

USA i Evropa navíc stojí před podobným úkolem: povzbudit hospodářské zotavení.


But their governments' actions--or lack of action--make it seem as if neither side can see the problems faced by the other.

Podle činnosti - případně nečinnosti - jejich vlád se nicméně zdá, jako by žádná z obou stran neviděla problémy, jimž čelí strana druhá.


When the Euro was introduced, most EU members--Germany, in particular--looked forward to managing their economic policies with more autonomy and less US pressure.

Po zavedení eura se větsina členských zemí EU - a zejména Německo - těsila, že bude spravovat svou hospodářskou politiku samostatněji a pod mensím tlakem ze strany USA.


Thus, today's framework in Euro area, with its unique mix of joint monetary policy and national responsibility for fiscal policy, was not constructed to facilitate macroeconomic coordination with the US.

Ekonomický rámec v oblasti eurozóny se svou neopakovatelnou směsicí společné monetární politiky a fiskální politiky řízené národními státy tak nebyl konstruován s cílem usnadnit makroekonomickou koordinaci s USA.


But the perception of many American observers was different.

Mnozí američtí pozorovatelé to vsak vnímali jinak.


They saw the central implication of the Euro as requiring Europe to junk its supposed role as a ``free rider'' in the international economy, one that left the US shouldering the burden of policy adjustments to promote global growth.

Hlavním důsledkem eura byla podle nich skutečnost, že se Evropa bude muset vzdát své předpokládané role ,,libera`` mezinárodní ekonomiky, kvůli níž nesly USA na svých bedrech celou zátěž strategických opatření na podporu celosvětového růstu.


Europe would inevitably be forced to coordinate its policies with America.

Místo toho měla být Evropa nevyhnutelně donucena koordinovat svou politiku se Spojenými státy.


These two views were bound to conflict, and now they do.

Tyto dva pohledy se zákonitě musely střetnout a nyní se tak děje.


Tensions hidden during the long Clinton-era boom rose throughout 2001, when America tried to address its economic downturn by rapidly easing its monetary and fiscal policies.

Napětí, která během dlouhého hospodářského růstu v Clintonově éře zůstávala ukrytá pod povrchem, se projevila v průběhu roku 2001, kdy se Amerika snažila reagovat na hospodářský pokles rapidním uvolněním své monetární a fiskální politiky.


As big budget deficits returned, so did European skepticism about the sustainability of America's mounting external deficit and the overvalued dollar.

S návratem velkých rozpočtových schodků se vsak vrátila i evropská skepse v otázce udržitelnosti stoupajícího zahraničního deficitu Spojených států a nadhodnoceného dolaru.


American critics, meanwhile, saw the Euro area as overly cautious for cutting interest rates slowly and maintaining the fiscal constraints of the Stability and Growth Pact.

Američtí kritici přitom pokládali země eurozóny za přehnaně obezřetné, neboť ty jen pomalu snižovaly úrokové míry a držely se fiskálních omezení daných Paktem stability a růstu.


Initially, the Europeans underestimated the slowdown they confronted.

Evropané zpočátku podcenili hospodářské zpomalení, kterému čelili.


Subsequently, they were constrained by the limits to their fiscal reactions embodied in the Maastricht Treaty; the large economies of Continental Europe had not done enough budgetary consolidation during the years of good growth.

Následně je začala svazovat omezení fiskálních reakcí zakotvená v Maastrichtské smlouvě; velké ekonomiky kontinentální Evropy totiž v letech s vysokým růstem neprovedly dostatečnou konsolidaci rozpočtů.


Both monetary and fiscal policies facilitated growth, but Europe did not help much to redress America's external imbalance.

Monetární i fiskální politika umožnily růst, ale Evropa přílis nepomohla při nápravě vnějsí nerovnováhy Spojených států.


Of course, the Euro area is so large a player that it can no longer leave responsibility for stimulating global growth to America.

Eurozóna je samozřejmě natolik významným hráčem, že nadále nemůže ponechávat zodpovědnost za stimulaci celosvětového růstu pouze na Spojených státech.


But US efforts to encourage Europeans to adopt their pragmatic and discretionary approach to economic policy inevitably lead to frustration: the issues confronting the European economies are different from those facing the US--as are perceptions about the challenges.

Americká snaha přimět Evropany k pragmatickému a svrchovanému přístupu k hospodářské politice vsak nevyhnutelně vede k rozčarování: problémy, jimž čelí evropské ekonomiky, se totiž lisí od problémů amerických - stejně jako vnímání cílů.


In fact, the main reasons for the massive swing in US public finances--from surplus in 2000 to a deficit of more than 4% in 2003-04--have little to do with stabilization.

Hlavní důvody mohutného zhoupnutí amerických veřejných financí - z přebytku v roce 2000 do schodku převysujícího 4% HDP v letech 2003-2004 - po pravdě řečeno jen málo souvisejí se stabilizací.


Aside from the costs of the Iraq war and other security concerns, along with lapses in earlier spending controls, US tax cuts have structural and distributional rather than short-term aims.

Ponecháme-li stranou náklady na válku v Iráku, dalsí bezpečnostní ohledy, ale i přehmaty při předchozí kontrole výdajů, nemají cíle amerických daňových skrtů krátkodobý, ale spíse strukturální a distribuční charakter.


A short-term stimulus would not have bestowed the largest benefits upon the most affluent, whose spending is less sensitive to taxes.

Krátkodobý stimul by totiž neposkytl největsí úlevy nejbohatsím občanům, na jejichž výdaje nemá daňové zatížení takový vliv.


The cuts should sustain private demand this year and next, but at the cost of postponing improvements in private saving and indebtedness.

Skrty by měly udržet úroveň spotřebitelské poptávky v letosním a přístím roce, ovsem jen za cenu odkladu zlepsení situace v oblasti soukromých úspor a zadluženosti.


Although the dollar has been depreciating for a year, continuing growth in domestic demand will likely push the current account deficit above 5% of GDP.

Přestože se dolar již rok znehodnocuje, trvalý růst poptávky domácností pravděpodobně zvýsí současný účetní deficit nad 5% HDP.


As the deficit widens further, dollar depreciation will likely resume, despite laggardly performances by the world's other major economies.

S dalsím prohlubováním schodku bude znehodnocování dolaru zřejmě pokračovat, a to i přes nevýrazné výkony dalsích velkých světových ekonomik.


Will the US accept a prolonged slowdown after 2004, and could Europe make a greater contribution to global growth?

Akceptují USA dlouhodobé zpomalení po roce 2004 a mohla by Evropa více přispět k celosvětovému růstu?


The counterpart to the US emphasis on self-reliance rather than direct public assistance is that employment must be maintained at high levels--regardless of the party in power--whereas most European countries have been prepared to accept unemployment rates of 8% or more.

Protějskem amerického důrazu na soběstačnost spíse než na přímou pomoc státu je totiž teze, že zaměstnanost je nutno udržovat na vysoké úrovni - bez ohledu na to, která strana je právě u moci. Naproti tomu větsina evropských zemí je připravena akceptovat osmiprocentní i vyssí míru nezaměstnanosti.


Je tedy pravděpodobné, že se USA rozhodnou pro růst.


Despite three years of weak growth, the gap between potential and actual output in Continental Europe's largest economies is currently smaller than in the US.

I přes tři roky trvající chabý růst je rozdíl mezi potenciálním a skutečným výkonem v největsích ekonomikách kontinentální Evropy v současné době mensí než v USA.


Income tax cuts to stimulate demand for labor and investment are desirable, given high rates in Europe's largest economies.

Vzhledem k vysokým sazbám daně z příjmů v největsích evropských ekonomikách je žádoucí jejich snížení, což by mělo stimulovat poptávku po pracovní síle a investicích.


But tax cuts that must soon be reversed--due mainly to demographic pressure on public pensions and healthcare--are unlikely to stimulate demand as consumers lose confidence in government's ability to control deficits.

Daňové skrty, které je nutno záhy zrusit - předevsím kvůli demografickému tlaku na veřejný penzijní systém a zdravotnictví -, vsak pravděpodobně nebudou stimulovat poptávku, neboť spotřebitelé ztrácejí důvěru ve schopnost vlády kontrolovat deficity.


Europe needs structural reforms and tighter fiscal management, not inflation.

Evropa potřebuje strukturální reformy a přísnějsí fiskální management, nikoliv inflaci.


The EU countries are finally accelerating their implementation of structural reforms, but the starting point has become less favorable and political resistance too entrenched, as illustrated by the recent conflicts over reforms of French pensions and the German labor market.

Státy EU konečně urychlují zavádění strukturálních reforem, ale výchozí bod již není tak příznivý a politický odpor se přílis prohloubil, jak dokládají nedávné spory ohledně francouzského penzijního systému a německého trhu pracovních sil.


Further dollar depreciation as well as slower US growth will undermine EU exports, the one relatively successful component of demand in Europe.

Dalsí znehodnocování dolaru i pomalejsí růst v USA sníží export ze zemí EU, který tvoří poměrně úspěsnou součást poptávky v Evropě.


The divergence in policy and its time horizon will be papered over by the improved outlook for growth in both Europe and the US for the next year or so.

Rozdílnost politiky a jejího časového horizontu bude zaretusována vylepsenou prognózou růstu v Evropě i v USA pro přístí rok.


But the medium-term outlook is one of transatlantic confrontation, potentially as divisive as the disputes over the Iraq war.

Střednědobá vyhlídka vsak slibuje transatlantickou konfrontaci, která bude potenciálně stejně rozvratná jako spory v otázce války v Iráku.


If so, the ongoing Doha Round of international trade negotiations could be first to suffer.

Pokud se tak stane, pak právě probíhající kolo jednání o mezinárodním obchodu v Dauhá může utrpět jako první.


Protectionism will be harder to resist on both sides of the Atlantic.

Na obou stranách Atlantiku se pak bude hůře odolávat protekcionismu.


The US cannot afford a continuing massive drain of demand through an external deficit, while complaints about loss of competitiveness will intensify in the EU.

USA si nemohou dovolit trvalý a mohutný odliv poptávky prostřednictvím zahraničního deficitu, zatímco v EU se budou zintenzivňovat nářky nad ztrátou konkurenceschopnosti.


It strains the imagination to think that the coming macroeconomic confrontation could subside quickly or quietly.

K tomu, aby si člověk myslel, že blížící se makroekonomický střet může rychle či pokojně pominout, je tedy zapotřebí notné dávky fantazie.


Multilateral Engagement for Energy Security

Multilaterální angažmá pro energetickou bezpečnost


Our global need for energy reliability binds us together as surely as the global network that delivers it; a failure in one part of our network will inevitably affect everyone.

Naše globální potřeba energetické spolehlivosti nás k sobě váže stejně jistě jako globální síť, která ji zajišťuje; selhání v jedné části naší sítě bude mít zákonitě dopad na všechny.


Local interests and persistent conflicts that sit astride our networks, including the as yet unresolved issue of Russian gas supply to Ukraine and Europe, have again raised the specter of energy being used as a weapon to gain political leverage.

Lokální zájmy a přetrvávající konflikty, které obkročmo sedí na našich sítích, a to včetně zatím nevyřešené otázky dodávek ruského plynu na Ukrajinu a do Evropy, znovu vyvolaly strašáka využívání energie jako zbraně za účelem získání politické páky.


Energy security is at the top of the agenda of the G-8 meeting hosted by President Vladimir Putin in Saint Petersburg.

Otázka energetické bezpečnosti figurovuje na prvním místě agendy během setkání skupiny G8, které v Petrohradu hostí prezident Vladimir Putin.


The G-8 has correctly identified the key economic issue, energy interdependence, and now is the time for focused multilateral engagement on this issue.

Členové G8 správně identifikovali klíčovou ekonomickou otázku, totiž vzájemnou závislost v energetické oblasti, a nyní je čas na soustředěné multilaterální angažmá v této otázce.


For some countries that are blessed with vast supplies of oil and gas, the use of energy exports to reward friends and punish foes seems a tempting option.

Zdá se, že pro některé země, jimž se dostalo požehnání v podobě obrovských zásob ropy a zemního plynu, je využívání vývozu energie k odměňování přátel a trestání protivníků lákavou možností.


Today, however, it is more likely to prove disruptive to friend and foe alike, as well as damaging to those countries that indulge this temptation.

Dnes je však pravděpodobnější, že se tato politika ukáže jako rozvratná pro přítele i protivníka a zároveň zničující pro země, které tomuto pokušení podléhají.


Energy embargoes have generally proven counterproductive.

Energetická embarga se všeobecně ukázala jako kontraproduktivní.


The price rises that followed OPEC's oil embargoes of the 1970's were unsustainable and led to conservation efforts and expansion of non-OPEC production.

Růsty cen, jež následovaly po ropných embarzích Organizace zemí vyvážejících ropu (OPEC) v 70. letech, byly neudržitelné a vedly ke konzervačním snahám a expanzi produkce mimo rámec OPEC.


As a result, OPEC's share of world oil exports dropped sharply in the twelve years following the embargo of 1973-1974.

V důsledku toho během dvanácti let po embargu z období 1973-1974 ostře poklesl podíl OPEC na světovém vývozu ropy.


Experience has taught us that transparency and price stability is in everyone's interest.

Zkušenost nás učí, že průhlednost a cenová stabilita jsou v zájmu všech.


Pursuit of these principals while encouraging the development of global markets is essential to greater overall growth prospects for the world economy.

Uplatňování těchto zásad při současném podněcování rozvoje globálních trhů je nezbytné pro vyšší celkové růstové vyhlídky světové ekonomiky.


So when Russia sought earlier this year to quadruple the price of its gas exports to Ukraine, it argued that it was simply demanding market rates.

Když tedy Rusko počátkem tohoto roku usilovalo o čtyřnásobné zvýšení vývozních cen plynu na Ukrajinu, argumentovalo tím, že pouze požaduje tržní sazby.


The message sounded fair and it did, for a short time, appeal to some policymakers and investors not fully apprised of the situation.

Toto tvrzení se zdálo fér a na krátkou dobu skutečně zapůsobilo na některé politiky a investory, kteří nebyli plně obeznámeni se situací.


To be clear, measured price changes implemented over time was never in dispute; indeed, some internal price adjustments for Ukraine were in order.

Aby bylo zřejmé: uměřené cenové změny zaváděné postupem času nikdy nebyly předmětem sporu; jisté vnitřní cenové úpravy pro Ukrajinu byly v pořádku.


Unfortunately for Russia's neighbors, it is not the market that determines what price is paid for Russia's gas or transport; it is Gazprom and its chairman, Dmitry Medvedev, who is also the Russian government's First Deputy Prime Minister.

Bohužel pro sousedy Ruska však cenu ruského plynu či transportu nestanovuje trh, nýbrž Gazprom a jeho ředitel Dmitrij Medveděv, který je současně prvním vicepremiérem ruské vlády.


The price charged by Gazprom for each country bordering Russia is different and is largely determined by political relationships with the Kremlin.

Ceny účtované Gazpromem zemím sousedícím s Ruskem jsou odlišné a do značné míry je určují politické vztahy dané země s Kremlem.


Economically speaking, gas supply and transport prices are more correlated to political relationships than to fundamental supply-demand or gas transport basis calculations.

Ekonomicky řečeno se ceny za dodávky a přepravu plynu odvíjejí spíše podle politických vztahů než podle základních výpočtů na bázi nabídky a poptávky či přepravních nákladů.


Ukraine was threatened with an immediate quadrupling of its prices -- or interruption of its gas supply - as a result of it new-found independence from Russia during the Orange Revolution.

Ukrajina čelila hrozbě okamžitého zečtyřnásobení cen – nebo přerušení dodávek plynu – v důsledku nově získané nezávislosti na Rusku během „oranžové revoluce“.


Georgia, also feeling the wrath of Moscow following the Rose Revolution, faced potentially harmful price increases as well.

Rovněž Gruzie pocítila po „růžové revoluci“ hněv Moskvy a musela čelit potenciálně ničivým cenovým skokům.


Belarus, however, still in strong alignment with the Kremlin, continues to enjoy highly subsidized gas.

Bělorusko však stále udržuje těsné spojenectví s Kremlem, a tak se mu i nadále dostává silně dotovaného plynu.


Of course, Ukraine was not the only country put at risk by this brinksmanship; suppliers such as Turkmenistan, geographically locked into transit requirements through Russia, also suffer.

Ukrajina samozřejmě nebyla jedinou zemí, kterou tato politika na pokraji války ohrozila; trpí jí rovněž dodavatelé, jako je Turkmenistán, kteří jsou kvůli své zeměpisné poloze odkázáni na tranzit přes Rusko.


And for the consuming nations of Western and Central Europe, the price effects and supply disruption anxieties were of significant consequence.

A pro spotřebitelské země v západní a střední Evropě měly cenové efekty a obavy z přerušení dodávek značnou důležitost.


Immediate multilateral intervention by the European Union and the United States probably are what probably caused Gazprom to turn the gas back on.

Právě okamžitá multilaterální intervence ze strany Evropské unie a Spojených států byla pravděpodobně tím, co přimělo Gazprom, aby dodávky plynu opět obnovil.


Natural gas may be the commodity most vulnerable to event-driven supply disruptions.

Zemní plyn je vůči událostmi podmíněnému přerušování dodávek možná nejnáchylnější komoditou.


The fixed interconnected pipelines lock producers and consumers in a near-exclusive embrace.

Pevně propojená potrubí svazují producenty a spotřebitele do bezmála exkluzivního objetí.


Diversification in natural gas transportations is a long-term cross-border asset development proposition requiring enormous investment and political commitment on a multilateral level.

Diverzifikace transportu zemního plynu představuje dlouhodobý přeshraniční rozvojový problém, který vyžaduje obrovské investice a politické odhodlání na multilaterální úrovni.


Many solutions are already under consideration: new gas storage capacity, increased efficiency, expansion of domestic production of both oil and gas, and alternative energy supplies such as coal-bed methane.

Řada řešení se již zvažuje: nové kapacity pro skladování plynu, zvyšování efektivity, rozšiřování domácí produkce ropy a plynu nebo alternativní zdroje energie, jako je metan z uhelných slojí.


Additionally, a market in tradable liquefied natural gas (LNG) is rapidly emerging.

Kromě toho se rychle rozvíjí trh s obchodovatelným zkapalněným zemním plynem (LNG).


It is more feasible to diversify the supply chain, albeit incrementally, by importing gas from distant producers rather than from monopolistic suppliers next door.

Diverzifikovat dodavatelský řetězec třeba i po malých částech dovozem plynu od vzdálených producentů je schůdnější než odebírat plyn od monopolních dodavatelů za humny.


All of these efforts together will soften shocks somewhat and create more energy self-sufficiency.

Kombinace všech těchto snah poněkud změkčí otřesy a navodí větší energetickou soběstačnost.


First, G-8 leaders should consider implementing standards in energy transactions requiring open and transparent contracts in line with best practices in business.

Za prvé by měli vedoucí představitelé zemí skupiny G8 zvážit zavedení standardů v energetických transakcích, které by vyžadovaly otevřené a průhledné kontrakty odpovídající nejlepší obchodní praxi.


It is important to dilute the global impact of local politicians pursuing non‑energy agendas, or simply their own limited interests.

Je důležité rozředit globální vliv lokálních politiků prosazujících neenergetickou agendu nebo prostě jen vlastní omezené zájmy.


We see these problems today in state-owned firms in Latin America, political unrest in Africa, tensions in the Middle East or through opaque business intermediaries, as in the questionable gas deal between Ukraine and Russia, known now as RUE (RosUkrEnergo).

Dnes tyto problémy vidíme ve státem vlastněných firmách v Latinské Americe, na politickém neklidu v Africe, na napětí na Blízkém východě nebo na neprůhledných obchodních prostřednících jako v případě pochybné smlouvy o dodávkách plynu mezi Ukrajinou a Ruskem, která je dnes známa pod zkratkou RUE (RosUkrEnergo).


In the end, energy security for all of us in Europe requires recognizing that the linked nature of our supply and transmission systems makes us interdependent.

Energetická bezpečnost pro nás všechny v Evropě vyžaduje v konečném důsledku pochopení, že provázaný charakter našich zásobovacích a přenosových soustav činí nás všechny navzájem závislými.


This is where an "Energy Alliance" of consumers and suppliers could be useful, starting with the nations of Europe helping to guarantee the energy supplies of others in a major disruption.

Právě zde by mohla být užitečná jakási „energetická aliance“ tvořená spotřebiteli i dodavateli, v níž by pro začátek evropské státy pomáhaly v případě velkého rozkolu garantovat dodávky energie do jiných zemí.


The Energy Charter, which emphasizes market access and transparency, is a laudable effort but it is not sufficient for those moments of crisis; our markets are not yet well enough equipped to deal with event-driven disruptions.

Energetická charta, která zdůrazňuje přístup na trh a průhlednost, je chvályhodným počinem, ale v okamžiku krize nestačí; naše trhy zatím nejsou dost dobře vybaveny, aby se dokázaly vyrovnat s přerušeními podmíněnými událostmi.


The Energy Charter might be a vehicle for this collective energy security, if deepened and broadened.

Pokud by se však Energetická charta prohloubila a rozšířila, mohla by být prostředkem této kolektivní energetické bezpečnosti.


It is our duty as leaders to chart a course for a secure energy future.

Povinností nás jakožto lídrů je vytyčit kurz pro bezpečnou energetickou budoucnost.


Tolerance of questionable dealing today for the sake of political expediency will cost more in the future for us all.

Dnešní tolerance pochybného jednání kvůli politickému prospěchu nás v budoucnu přijde všechny mnohem dráž.


When the inevitable conflict occurs, public confidence, political credibility and market reliability are needlessly sacrificed -- this has clearly occurred for Russia and for Ukraine.

Jakmile nastane nevyhnutelný konflikt, důvěra veřejnosti, politická hodnověrnost i tržní spolehlivost padnou zbytečně za oběť – právě k tomu očividně došlo v případě Ruska a Ukrajiny.


Threats to energy security must be challenged and resolved on a multilateral basis, with all stakeholders present.

S hrozbami pro energetickou bezpečnost je nutno se vypořádat a vyřešit je na multilaterální bázi za účasti všech zainteresovaných stran.


The interdependent nature of our energy infrastructure requires a multilateral approach.

Vzájemná provázanost naší energetické infrastruktury vyžaduje multilaterální přístup.


Over the past few weeks, Lebanese politicians from groups as diverse as Hezbollah and the Christian Lebanese Forces have been meeting intermittently in what has been dubbed a "National Dialogue."

V posledních několika týdnech se libanonští politici z tak rozmanitých uskupení, jako jsou Hizballáh či Křesťanské libanonské síly, střídavě setkávají v rámci akce, jíž se začalo přezdívat „národní dialog“.


Their primary objective is to forge a consensus for Lebanon's future in the wake of the withdrawal of Syrian forces last year.

Jejich prvotním cílem je dosažení konsensu v otázce budoucnosti Libanonu po loňském stažení syrských jednotek.


But what their dialogue has exposed is how much Lebanese politics continues to be shaped by external forces.

Jejich dialog však také odhalil, do jaké míry libanonskou politiku i nadále utvářejí vnější síly.


The Syrian regime of President Bashar Assad retains huge influence over key levers of the Lebanese state, including the security and intelligence apparatus, the army, and the judiciary -- not to mention an alliance with the militarily powerful Hezbollah.

Syrský režim prezidenta Bašára Asada si udržuje obrovský vliv na klíčové páky libanonského státu, včetně bezpečnostního a zpravodajského aparátu, armády a soudnictví – nemluvě o spojenectví s vojensky silným Hizballáhem.


Though Syrian soldiers may have withdrawn a year ago, Assad's regime never got over its departure from Lebanon, and it seeks to re-impose some form of hegemony over the country.

Ačkoliv se syrští vojáci před rokem stáhli, Asadův režim se s odchodem z Libanonu nikdy nesmířil a snaží se o opětovné zavedení nějaké formy hegemonie nad touto zemí.


Syria's stance is complicated by an ongoing United Nations investigation that accuses it of involvement in the February 14, 2005, assassination of former Prime Minister Rafiq Hariri.

Postoj Sýrie komplikuje pokračující vyšetřování Organizace spojených národů, která Damašek viní z účasti na vraždě bývalého libanonského premiéra Rafíka Harírího 14. února 2005.


While Syria's Lebanese allies have called for improved ties between the two countries, the Hariri murder makes this doubtful.

Syrští spojenci Libanonu sice volají po zlepšení vztahů mezi oběma zeměmi, ale atentát na Harírího to zpochybňuje.


For the moment, the Lebanese parties have agreed not to allow their territory to be used as a base for any presumed threats to the Syrian regime.

Prozatím se libanonské strany dohodly, že neumožní, aby bylo jejich území využíváno jako základna pro jakékoliv případné hrozby syrskému režimu.


At the same time, Egypt and Saudi Arabia want desperately to avoid the downfall of Assad's regime.

Zároveň se Egypt a Saúdská Arábie zoufale snaží zabránit pádu Asadova režimu.


Publicly, they support the UN's investigation, but privately they have encouraged, even pressured, the Lebanese government to lower the heat on Syria.

Navenek sice podporují vyšetřování OSN, ale v soukromí podněcují, ba přímo nutí libanonskou vládu ke snížení tlaku na Sýrii.


Lebanese adversaries of Syria have resisted such demands, but the Egyptian and Saudi stance highlights how, for reasons of self-interest, Arab regimes rarely like to see fellow despots fall.

Libanonští odpůrci Sýrie takovým požadavkům až dosud odolávali, ale egyptský a saúdský postoj jasně ukazuje, že arabské režimy vedené vlastními zájmy jen zřídkakdy vítají pády svých despotických kolegů.


Indeed, the Egyptian and Saudi attitude contrasts starkly with that of two Western powers with extensive influence in Lebanon, the United States and France, which support the UN inquiry wherever it might go.

Přístup Egypta a Saúdské Arábie přitom ostře kontrastuje s postojem dvou západních mocností, které v Libanonu uplatňují značný vliv, totiž Spojených států a Francie, jež podporují vyšetřování OSN, děj se co děj.


Nevertheless, all four states agree that Syrian influence in Lebanon must be curbed, and all, in theory, approve of Hezbollah's disarmament -- required by UN Security Council resolution 1559 -- even if they differ over how to bring it about.

Všechny čtyři státy se nicméně shodují, že syrský vliv v Libanonu se musí omezit, a všechny alespoň na papíře schvalují odzbrojení Hizballáhu – které požaduje rezoluce Rady bezpečnosti OSN č. 1559 –, přestože se liší v názoru, jak toho dosáhnout.


Another regional issue shaping Lebanese domestic politics is the ongoing violence between Sunnis and Shiites in Iraq.

Další regionální otázkou, která utváří libanonskou domácí politiku, je pokračující násilí mezi sunnity a šíity v Iráku.


Lebanon's Sunnis and Shiites -- the country's two most powerful communities, owing mostly to their demographic weight and the backing they enjoy from elsewhere in the region -- are nowhere near the point of mutual violence, but there has been palpable political tension recently.

Libanonští sunnité a šíité – jakožto dvě nejsilnější komunity v zemi, za což vděčí převážně své demografické váze a podpoře z jiných míst v regionu – se sice ani zdaleka nenacházejí ve fázi, v níž by hrozily vzájemné násilnosti, ale v poslední době mezi nimi panuje citelné politické napětí.


Hariri was the leading Sunni politician, and after his murder both communities found themselves in opposing corners with respect to Syria.

Harírí byl předním sunnitským politikem a po jeho zavraždění se obě komunity ocitly ve vztahu k Sýrii v opačných rozích ringu.


Within Lebanon, the Sunni-Shiite divide reflects broader regional frictions between the Sunni-majority Arab states, particularly Saudi Arabia, which backs Saad Hariri, the late prime minister's son, and Iran, which supports Hezbollah.

Dělicí čára mezi sunnity a šíity v Libanonu odráží širší regionální třenice mezi arabskými státy se sunnitskou většinou, převážně Saúdskou Arábií, která podporuje Saáda Harírího, syna zavražděného premiéra, a Íránem, jenž podporuje Hizballáh.


The Saudis fear that Sunni-Shiite discord, spreading from Iraq across the Arab world, might harm the kingdom, whose Shiites are concentrated in the oil-rich eastern part of the country.

Saúdové se obávají, že nesváry mezi sunnity a šíity, které se z Iráku šíří do celého arabského světa, by mohly poškodit jejich království, v jehož východní části bohaté na ropu se šíité koncentrují.


That is why Riyadh has encouraged Hariri to keep lines open to Hezbollah, the leading Shiite force.

Proto Rijád vyzývá Harírího, aby si nezavíral vrátka k Hizballáhu jakožto k vedoucí síle šíitů.


Their sectarian anxieties aside, the Saudis and Egyptians fear that a nuclear Iran might secure Shiite dominance in the region.

Kromě obav sektářského charakteru se Saúdové a Egypťané rovněž strachují, že jaderný Írán by mohl zajistit nadvládu šíitů v regionu.


Grafted onto this is America-Iranian enmity, fed by the nuclear issue, but also by disagreement in Iraq.

K tomu se přidává americko-íránské nepřátelství přiživované jaderným sporem, ale i nesouhlasem v otázce Iráku.


The Arab states have found themselves uncomfortably caught in the middle, as have the Lebanese, who are alarmed that they may pay the price for any American or Israeli attack against Iran's nuclear facilities, because in either case, Hezbollah may retaliate against Israel from South Lebanon.

Arabské státy byly mimoděk vtaženy do centra této nepříjemné situace – stejně jako Libanonci, kteří se obávají, že za případný americký či izraelský útok proti jaderným zařízením v Íránu budou muset zaplatit oni, protože v obou případech by Hizballáh mohl vést protiúder proti Izraeli z jižního Libanonu.


Inside Lebanon, Hezbollah has interpreted UN demands for its disarmament as a plot by the Bush administration to weaken the party, and as a means of affirming American supremacy in the region.

Libanonský Hizballáh interpretuje požadavek OSN na své odzbrojení jako spiknutí Bushovy administrativy, které má stranu oslabit, a jako prostředek posílení americké nadvlády v regionu.


Hezbollah has refused to disarm in the face of what it has called the Israeli threat, although its definition of this threat has shifted frequently enough to cast doubt on whether it would ever be willing to surrender its weapons.

Hizballáh odzbrojení odmítl s poukazem na to, co označuje za izraelskou hrozbu, třebaže jeho definice této hrozby se mění tak často, že to vrhá pochybnosti na otázku, zda bude strana vůbec někdy ochotna se svých zbraní vzdát.


More recently, Hezbollah agreed to place the issue on the domestic negotiating agenda -- perhaps because Iran doesn't want it to be a source of national dissension -- but it is doubtful that genuine disarmament will ensue, at least for now.

Nedávno sice Hizballáh souhlasil, že toto téma zařadí na pořad jednání o domácí situaci – snad proto, že si Írán nepřeje, aby se stalo předmětem celonárodních nesvárů –, ale lze pochybovat, že k odzbrojení skutečně dojde, přinejmenším prozatím.


Finally, as they maneuver around the shoals of regional and international affairs, the Lebanese must also consider domestic American politics.

A konečně musí Libanonci během svého manévrování v mělčinách regionálních a mezinárodních záležitostí brát v úvahu také americkou domácí politiku.


Whatever one thinks about the war in Iraq, the US presence there has helped Lebanon to ward off Syrian efforts to reverse its withdrawal, as well as Arab efforts to compel the Lebanese to compromise with a regime that loathes Lebanese sovereignty.

Ať už si člověk myslí o válce v Iráku cokoliv, americká přítomnost v této zemi pomohla Libanonu odrazit syrskou snahu o zrušení stahování, stejně jako snahu arabských zemí donutit Libanonce ke kompromisu s režimem, jemuž se příčí libanonská svrchovanost.


A US administration in full withdrawal from Iraq would likely become indifferent to what happens in Lebanon.

Americká administrativa, která by nařídila úplné stažení z Iráku, by se k dění v Libanonu pravděpodobně stavěla lhostejně.


Who but Syria and Iran would benefit from that?

Kdo jiný by z toho měl prospěch než Sýrie a Írán?


Such an outcome might satisfy some parts of Lebanese society, particularly Hezbollah.

Takový výsledek by mohl uspokojit některé složky libanonské společnosti, zejména Hizballáh.


But most Lebanese remain committed to seeing their country living in peace, free from the isolation and militancy that are the hallmarks of Iran and Syria.

Většina Libanonců je však i nadále odhodlána zajistit, aby jejich země žila v míru, zbavena izolace a ozbrojeného radikalismu, které jsou charakteristickým znakem Íránu a Sýrie.


Unfortunately, Lebanon has always been buffeted by its surroundings, and the country could once again become an arena for destructive regional conflicts, regardless of what the Lebanese prefer.

Bohužel však na Libanon vždy doléhaly rány z okolí a země by se znovu mohla stát dějištěm ničivých regionálních konfliktů, bez ohledu na to, čemu sami Libanonci dávají přednost.