Silvio Berlusconi, who becomes President of the European Union on July 1

Silvio Berlusconi, který se 1. července stane předsedou Evropské unie, je vizionář, který kdysi miloval riziko - a jemuž se podnikatelské sázky mnohonásobně vrátily. Byl v 60. letech první, kdo si uvědomil, že se Milán, tehdy tradiční italské město, kde se do práce chodilo pěšky, stane moderním velkoměstem obklopeným americky vyhlížejícími předměstími.


Stěstěna se na něj tedy poprvé usmála v rozvoji nemovitostí.


Fifteen years later, Signor Berlusoni understood that the Italian state's monopoly of television would not survive and jump-started what became Italy's main privately owned media group.

O patnáct let později signor Berlusconi pochopil, že se italský státní televizní monopol neudrží, a chopil se příležitosti, která dala vzniknout největší italské mediální skupině v soukromých rukou.


But you don't win in TV and the real estate business without the right political connections.

V televizním a realitním byznysu ovšem nemůžete vítězit bez správných politických styků.


On both occasions, Berlusconi outwitted his competitors by siding with the Socialists, at the time the rising stars of Italian political life.

V obou případech Berlusconi vyzrál nad svými konkurenty tím, že stranil socialistům, tehdejší stoupající hvězdě italského politického života.


His long association with Bettino Craxi, Milan's most influential politician in the 1970's and Italy's prime minister through much of the 1980's, started early.

Velmi brzy začalo jeho dlouholeté přátelství s Bettinem Craxim, nejvlivnějším milánským politikem 70. let a italským ministerským předsedou po většinu 80. let.


On the other hand, political connections do not make a politician.

Na druhé straně platí, že politické konexe nevytvoří politika.


Indeed, the jump from business into politics was probably not Berlusconi's own preference.

Přesedlání z obchodu do politiky skutečně asi nebylo Berlusconiho vytouženou volbou.


By the 1990's, his media group was in trouble, weakened by excessive diversification (the decision to enter the retail-distribution business almost destroyed the group).

V 90. letech se jeho mediální skupina dostala do potíží, neboť ji oslabovalo přílišné rozvětvení (rozhodnutí vstoupit do maloobchodního prodeje ji málem zničilo).


Almost at the same time, ex-premier Craxi fled to Tunisia, chased there by the Italian courts at the height of the mani pulite (clean hands) investigation into the vast network of corruption known as Tangentopoli (Bribesville).

Téměř současně uprchl bývalý premiér Craxi do Tuniska, ovšem i tam jej pronásledovaly italské soudy při vrcholící akci nazývané mani pulite (čisté ruce), kdy se vyšetřovala rozsáhlá korupční síť známá jako Tangentopoli (Úplatkov).


Craxi's flight and exile left Berlusconi feeling lost--and without the reliable political backing that he needed.

Craxiho útěk a exil ponechaly Berlusconimu jen pocit osamění - a vzaly mu spolehlivé politické krytí, jež potřeboval.


So he decided that he needed to become his own political sponsor.

Proto se rozhodl, že se musí stát vlastním politickým sponzorem.


As has happened frequently in Italian history, Berlusconi's decision to form a new political party, Forza Italia , just a few months before the 1994 general election paid off handsomely.

Jak se už mnohokrát stalo v italských dějinách, Berlusconiho rozhodnutí zformovat novou politickou stranu Forza Italia jen několik měsíců před všeobecnými volbami, se v roce 1994 bohatě vyplatilo.


Berlusconi's lack of experience in politics doomed his first government to collapse after only six months.

Berlusconiho nedostatečné zkušenosti v politice odsoudily jeho první vládu po pouhých šesti měsících k pádu.


Any other man as rich as Berlusconi would probably have given up.

Každý jiný člověk bohatý jako Berlusconi by se tehdy zřejmě vzdal.


But Berlusconi remained and led the opposition for six years.


In 2001 his determination was rewarded with a clear victory and, more importantly, a seemingly clear mandate for change.

Roku 2001 byl odměněn jasným vítězstvím a především zdánlivě jasným mandátem ke změnám.


Once again Berlusconi probably had no choice: by the late 1990's, his association with the disgraced Socialists was haunting him politically and legally.

Berlusconi zřejmě znovu neměl na vybranou: už na konci 90. let jej vazby na zdiskreditované socialisty pronásledovaly jak v politice, tak před zákonem.


His only hope of fending off the magistrates was to control parliament and introduce new laws that would stop the series of corruption trials he faces--a strategy that has now given him immunity from prosecution until he leaves office.

Jeho jedinou nadějí, jak setřást soudce, bylo ovládnout parlament a zavést nové zákony, které by zastavily sérii procesů, jimž čelil kvůli korupci - tato strategie mu právě zajistila imunitu, která ho ochrání před soudním stíháním, dokud bude v úřadu.


Unfortunately, while Berlusconi's government is invariably long on speeches, legal provisions designed to stop the clock on his court cases are among the few laws that have passed in his two years of government.

Přestože Berlusconiho vláda je neustále velmi plodná v řečnění, mezi těch několik zákonů, které byly za dva roky jeho vlády přijaty, patří právě ta zákonná ustanovení, jež mají zastavit čas v jeho soudních kauzách.


Berlusconi's performance in government is a combination of good intuition--for instance the early attempt to reform Italian pensions in 1994--and poor implementation, most likely because of a lack of courage, as surprising as that seems.

Berlusconiho jednání ve vládě je kombinací dobré intuice - příkladem budiž raný pokus o reformu italského penzijního systému už v roce 1994 - a špatné realizace vyplývající nejpravděpodobněji z nedostatku odvahy, ač je to snad překvapivé vysvětlení.


In 1994, during his first government, he understood early on that Italy needed to overhaul its pension system, and introduced bold legislation.

Roku 1994 ve své první vládě brzy pochopil, že Itálie potřebuje zásadní změnu důchodového systému, a zavedl smělou legislativu.


But one general strike was enough to kill his reformist zeal.

Jedna generální stávka ale stačila na to, aby jeho reformní zápal vychladl.


More recently, he courageously sided with the US on the war in Iraq, against the majority of the country and most of his own political coalition.

Nedávno se Berlusconi odvážně postavil po bok USA ohledně války v Iráku, a to jak proti většině v zemi, tak proti většině ve své politické koalici.


But soon he seemed scared of his own boldness and faded into an almost invisible ally.

Zřejmě se ale záhy vyděsil vlastní odvahy a scvrkl se v téměř neviditelného spojence.


Despite Berlusconi's rhetoric, he did not go (or was not invited) to the summit meeting with President Bush in the Azores, where the final decision to go to war was taken.

Navzdory své rétorice Berlusconi nejel (nebo nebyl pozván) na schůzku s prezidentem Bushem na Azorech, kde padlo konečné rozhodnutí jít do války.


On labor reforms, he fought the unions head on, but he chose the wrong fight: Italy's infamous "Article 18," which allows labor courts to return a worker to his job if a judge believes that the worker was unjustly fired.

Při reformě pracovního trhu se otevřeně utkal s odbory, ale zvolil špatnou bitvu: italský nechvalně známý ,,článek 18", který umožňuje pracovním soudům dosadit pracovníka do původního zaměstnání, je-li soudce přesvědčen, že pracovník byl propuštěn nespravedlivě.


But while Article 18 is important in principle, it is almost irrelevant in practice.

Přestože je článek 18 principiálně důležitý, v praxi je téměř bezvýznamný.


The outcome was a confrontation with the unions that distracted from more important labor reforms.

Výsledkem byl střet s odbory, který odváděl pozornost od důležitějších reforem na pracovním trhu.


Contrary to what happened in 1994, Berlusconi's current government survives, but whoever hoped for a free-market revolution will be disappointed.

Na rozdíl od událostí z roku 1994 se dnešní Berlusconiho vláda drží, ale všichni, kdo věřili ve volnotržní revoluci, musí být zklamaní.


There has been no tax cut of any significance, and pension reform is still waiting.

Nedošlo k žádnému podstatnějšímu snížení daní a penzijní reforma stále čeká.


Berlusconi's powerful finance minister, Giulio Tremonti, speaks often and fondly of the necessity of renewed government intervention in the economy; nothing is done to prevent strikes in the public transportation sector.

Berlusconiho mocný ministr financí Giulio Tremonti často a rád hovoří o potřebě obnovit vládní intervence do hospodářství. Nedělá se nic pro to, aby se zabránilo stávkám v sektoru veřejné dopravy.


Moderate right-wing voters, who wanted an Italian (i.e., somewhat watered-down) version of the Reagan/Thatcher era are disillusioned.

Umírnění pravicoví voliči, kteří si přáli italskou (tj. poněkud rozředěnou) variantu reaganovsko-thatcherovské éry, jsou rozčarovaní.


Berlusconi tries to mask his inactivity by scaring his voters, repeating again and again that electing the moderate left would mean signing a pact with the devil, i.e., the "communists."

Berlusconi se pokouší maskovat svou nečinnost strašením voličů a neustále opakuje, že volba umírněné levice by se rovnala uzavření paktu s ďáblem, tedy s ,,komunisty".


Italians seem smarter, as the result of the June administrative elections clearly have shown.

Zdá se, že Italové jsou prozíravější, jak prokázaly výsledky červnových voleb do samospráv.


Why has the courageous visionary of the 1960's and 1970's lost his shine?

Proč tento v 60. a 70. letech kurážný vizionář ztratil svůj lesk?


Part of it is precisely that it is no longer the 1960's and 1970's: Berlusconi is 40 years older and for the past ten years has lived in the world of Roman politics.

Zčásti právě proto, že už nejsou 60. ani 70. léta: Berlusconi je o 40 let starší a v posledních deseti letech žil ve světě římské politiky.


There he learned the art of political (and personal) survival, but lost his vision and his love for risk taking.

Tam se sice naučil umění politického (a osobního) přežití, ale ztratil svou vizi a ochotu brát na sebe riziko.


Jak překonat technologickou propast mezi USA a Evropou


In the second half of the 1990's, Europe's average annual growth rate of productivity amounted to 0.7%, while the US hummed along at 1.4%.

V druhé polovině devadesátých let činil průměrný roční růst produktivity práce v Evropě 0,7%, zatímco USA svištěly kolem rychlostí 1,4%.


However, if we distinguish between the industries that produce information and communications technologies (ICT) and those that are simply users of such technologies, we can see that the productivity growth gap stems almost entirely from the weakness of Europe's ICT producing sector.

Budeme-li však rozlišovat mezi průmyslovými odvětvími vyrábějícími informační a komunikační technologie (ICT) a odvětvími, která jsou pouhými uživateli těchto technologií, uvidíme, že rozdíl v růstu produktivity pramení téměř výhradně ze slabosti evropského sektoru ICT.


Annual productivity growth in sectors that are users of ICT technologies averaged 0.63% in the US between 1995 and 2000, and a very similar 0.41% in Europe.

Roční růst produktivity v sektorech, které jsou uživateli ICT, činil v USA v letech 1995 až 2000 průměrně 0,63%, zatímco v Evropě to bylo velmi podobných 0,41%.


This confirms a well known fact: Europe is less efficient than the US at producing research that is conducive to innovation--either because Europe allocates fewer resources to research, or because the available resources are used less efficiently, or both.

Toto zjištění potvrzuje dobře známou skutečnost: Evropa provádí výzkum přispívající k inovacím s menší efektivitou než USA - buď proto, že vyčleňuje na výzkum méně prostředků, anebo proto, že se zde dostupné zdroje používají méně efektivně, případně obojí.


To be sure, total spending on research and development is lower in Europe than in the US, but not by much.

Celkové výdaje na výzkum a vývoj jsou skutečně v Evropě nižší než v USA, ale ne o mnoho.


In the 1990's, the US devoted 2.8% of GDP annually on R&D, compared with 2.3% in Germany, 2% in the UK, and 1.9% in France.

V devadesátých letech věnovaly USA na výzkum a vývoj 2,8% ročního HDP, oproti 2,3% v Německu, 2% ve Velké Británii a 1,9% ve Francii.


Still, European governments typically complain about the lack of fiscal resources to support R&D (a far fetched argument given the miniscule share of research spending in the oversized European budgets) and, whenever the European Commission allows them, they subsidize innovative firms, or those that they think are more likely to invest in R&D.

Evropské vlády si přesto obvykle stěžují na nedostatek fiskálních prostředků na podporu výzkumu a vývoje (kterýžto argument je přitažený za vlasy vzhledem k nepatrnému podílu výdajů na výzkum v přemrštěných evropských rozpočtech), a kdykoliv jim to Evropská komise umožní, dotují novátorské firmy nebo ty, u nichž předpokládají vyšší pravděpodobnost investic do výzkumu a vývoje.


France and Italy, for example, demanded that the limits imposed the budget deficits of euro zone members by the Stability and Growth Pact exclude public spending for research.

Francie a Itálie například požadovaly, aby se omezení rozpočtových deficitů členských zemí eurozóny, daná Paktem stability a růstu, nevztahovala na veřejné výdaje na výzkum.


Similarly, the French government decided to bail out Alstom--a company that developed a number of high-tech products, including the TGV, the French fast train--before ending up bankrupt.

Francouzská vláda se navíc rozhodla, že zachrání před bankrotem Alstom - společnost, která vyvinula řadu high-tech produktů včetně francouzských rychlovlaků TGV.


But both tactics are unlikely to boost the European high-tech sector.

Ani jedna z těchto taktik však evropský high-tech sektor pravděpodobně nepozvedne.


Because weakness in research is not--at least not primarily--a funding issue.

Poněvadž bolavým místem výzkumu není otázka financování - alespoň ne primárně.


Subsidies will not produce efficient high-tech firms.

Dotace ještě nevytvoří efektivní technologické firmy.


Europe trails the US in every dimension: the number of patents, the number of Nobel laureates, the number of researchers it is able to attract from the rest of the world.

Evropa je pozadu za USA ve všech možných směrech: v počtu patentů, v počtu laureátů Nobelovy ceny, v počtu výzkumníků, které dokáže přitáhnout ze zbytku světa.


But funding is only part of the problem.

Financování však tvoří pouze část problému.


A euro spent on research in Europe is less productive than a dollar spent in the US for two reasons: incentives and the demand for technology.

Jedno euro vynaložené v Evropě na výzkum je méně produktivní než jeden dolar vynaložený v USA. Tento jev má přitom dva důvody: stimuly a poptávku po technologiích.


We fear that spending more money without changing archaic university rules would produce more waste, not more research output.

Obáváme se, že další utrácení peněz beze změny archaických univerzitních pravidel povede jen k tvorbě dalšího odpadu, nikoliv ke zvýšení výzkumného výkonu.


It would only increase the power, prestige, and resources of entrenched lobbies of established university professors who often prevent entry and competition.

Pouze se tím zvýší moc, prestiž a prostředky zavedených lobby v podobě etablovaných univerzitních profesorů, kteří se často brání novým podnětům a konkurenci.


Demand for technology is also important.

Důležitá je rovněž poptávka po technologiích.


It helps focusing research, it provides deadlines, screens the output, and allows patents to be valued at market prices.

Pomáhá zaměřovat výzkum, stanovuje lhůty, prosévá výsledky a umožňuje ohodnocení patentů podle tržních cen.


Without the incentives provided by those on the receiving end of its output, research risks drifting along, often without clear direction.

Bez pobídek ze strany příjemců výsledků výzkumu hrozí riziko, že se výzkum odchýlí stranou, mnohdy bez jasně definovaného směru.


Admittedly this is not true in all fields: the study of Ancient Greek fragments is valuable even it meets hardly any demand.

Připusťme, že to neplatí ve všech oborech: studie fragmentů ze starého Řecka je hodnotná, přestože jen stěží uspokojuje nějakou poptávku.


But it is important in those fields, both theoretical and applied, that might be used as an input in the production of new technologies: physics, biology, chemistry, engineering, etc.

Ta je však důležitá v oborech - teoretických i aplikovaných -, které by se daly využít jako vstup pro výrobu nových technologií: ve fyzice, biologii, chemii, strojírenství atd.


But it is defense spending that is the major factor in the demand for research.

Významným faktorem v poptávce po výzkumu jsou přitom výdaje na obranu.


Most technological breakthroughs in the postwar period--from microchips to the Internet to the new batteries for cellular phones developed for the US Army in Iraq--had, at least initially, a military application.

Většina revolučních technologických objevů v poválečném období - od mikroprocesorů přes internet až po nové baterie do mobilních telefonů, vyvinuté pro americkou armádu v Iráku - měla přinejmenším zpočátku vojenské uplatnění.


Cell phones, satellite tracking, and high-resolution cameras are not cheap to come by, but happily for the industries that use them, costs for their development have been partly picked up by the government.

Mobilní telefony, systémy satelitního sledování a fotoaparáty s vysokým rozlišením nebyly vyvinuty lacino, ale naštěstí pro průmyslová odvětví, která je používají, hradila část nákladů na jejich vývoj vláda.


One key reason for the superiority of the US in research is the size and the composition of defense expenditure.

Klíčovým důvodem nadřazenosti Spojených států ve výzkumu je velikost a složení jejich výdajů na obranu.


The Pentagon's budget is not simply big: it accounts for more than one half of all US government spending on research and development: in France, defense spending is only around a quarter of the total.

Rozpočet Pentagonu není pouze velký: zahrnuje v sobě více než polovinu veškerých výdajů americké vlády na výzkum a vývoj. Ve Francii přitom výdaje na obranu zahrnují přibližně jen čtvrtinu celkových výdajů na výzkum a vývoj.


In 1999, US spending on defense-related R&D was 0.45% of GDP; the UK and France were next, but with just half as much, 0.26% and 0.22%, respectively.

V roce 1999 dosahovaly americké výdaje na výzkum a vývoj související s obranou 0,45% HDP; jako druhé v pořadí se umístily Velká Británie a Francie s pouhou polovinou této sumy - konkrétně s 0,26%, respektive 0,22%.


As the Alstom case suggests, the French have a different model in mind.

Jak naznacuje prípad Alstomu, Francouzi dávají prednost jinému modelu.


Rather than supporting R&D with large defense budgets, they prefer to do it directly, subsidizing French high-tech firms.

Místo aby podporovali výzkum a vývoj prostrednictvím vysokých rozpoctových výdaju na obranu, radeji ho financují prímo prostrednictvím dotací francouzských high-tech firem.


The official justification is that national defense budgets are too small to create the demand that would be needed to support R&D in high-tech sectors, while there is still no European defense budget.

Oficiálne tento postup ospravedlnují tím, že národní obranné rozpocty jsou príliš malé, takže nemohou vytvorit poptávku potrebnou pro podporu výzkumu a vývoje v high-tech sektorech, pricemž evropský obranný rozpocet stále neexistuje.


This is no coincidence: if allocated competitively, such a supra-national budget would identify winners and losers.

Nejde o žádnou náhodu: pri konkurencní alokaci prostredku by takový nadnárodní rozpocet definoval víteze a poražené.


But many European countries still refuse to accept that some of their high-tech firms might not make it: better, they think, to keep them alive with generous subsidies, and in the meantime avoid the consolidation of EU defense budgets.

Mnoho evropských zemí však stále odmítá akceptovat, že nekteré jejich technologické firmy nemusí prežít: podle nich bude lepší, když je budou udržovat naživu pomocí štedrých dotací a soucasne se vyhýbat sjednocení obranných rozpoctu EU.


By integrating its defense expenditures and increasing their size, Europe would hit two birds with one stone.

Integrací obranných výdajů a jejich navýšením by Evropa zabila dvě mouchy jednou ranou.


It would be more credible when it demands to be heard at international bargaining tables, particularly vis-à-vis the US, and it would stimulate scientific research.

Jednak by vypadala hodnověrněji, až bude chtít být slyšet u mezinárodních jednacích stolů, zejména tváří v tvář USA, a jednak by stimulovala vědecký výzkum.


The way to achieve these goals is not to run larger deficits, which merely imply higher taxes tomorrow, but to cut spending in other parts of the budget.

Cestou, jak těchto cílů dosáhnout, však není prohlubování deficitů, které znamená pouze vyšší daně v budoucnu, nýbrž snížení výdajů na jiné rozpočtové položky.


In short: short-run pain for long-run gain.

Stručně řečeno: kdo dnes šetří, má zítra za tři.


After almost 15 years of unprecedented growth - interrupted only by a brief slowdown in 2000-2001 - the United States has accumulated a huge stock of foreign liabilities, equivalent to 25% of its GDP.

Po bezmála 15 letech bezprecedentního růstu – přerušeného jen krátkým zpomalením v�letech 2000-2001 – Spojené státy nahromadily obrovské množství zahraničních finančních závazků, rovnající se 25% jejich HDP.


With the current account deficit now exceeding 5% of GDP, US foreign debt is rising fast.

Vzhledem k�tomu, že schodek obchodní bilance činí 5% HDP, zahraniční dluh USA rychle roste.


But no country can accumulate debt forever - and what cannot last sooner or later must end.

Žádná země však nemůže hromadit dluhy donekonečna – a co nemůže trvat, musí dříve či později skončit.


In early 1985, when the US current account deficit reached $120 billion, about a third of today's level at current prices, the rest of the world stopped financing it.

Na počátku roku 1985 schodek obchodní bilance USA dosáhl 120 miliard USD, zhruba třetiny současné úrovně při dnešních cenách, a svět jej přestal financovat.


The outcome was a sudden fall in the value of the dollar, which depreciated by 50% against the Deutschemark.

Výsledkem byl prudký pád hodnoty dolaru, jenž vůči německé marce devalvoval o 50%.


Evropa by neměla mít radost z�opakování.


Indeed, the world itself cannot afford the disappearance of the US current account deficit - at least not quickly.

Skutečně, právě okolní svět si nemůže dovolit nechat schodek obchodní bilance USA rozplynout – alespoň ne rychle.


Take away US imports and the timid growth Europe has seen in the past year would immediately disappear.

Kdybychom odečetli import USA, plachý růst Evropy zaznamenaný za poslední rok by se okamžitě vytratil.


This may already be happening: the appreciation of the euro, from $1.20 to $1.30 in the past few months, was enough to bring European growth to a standstill during the third quarter of this year.

Možná se to už děje: zhodnocování eura, za posledních několik měsíců z�1,20 USD na 1,30 USD, úplně stačilo na to, aby se evropský růst během třetího čtvrtletí letošního roku zastavil.


Before the dollar started to weaken, exports from the 25 EU member states were growing at 6.5% per year, compared with 2% for consumption and 3% for investment.

Než začal dolar oslabovat, export z�25 členských států EU rostl o 6,5% za rok, oproti 2% u spotřeby a 3% u investic.


Even in Japan, the recent recovery was almost entirely led by exports.

I v�Japonsku se nedávné oživení téměř výhradně opíralo o vývoz.


But as the yen strengthens, Japan, too, seems to stop growing.

Jak ale japonský jen posiluje, zdá se, že země také přestává růst.


With central banks around the world full of dollars and trade imbalances becoming worrisome, there are three possible solutions.

Vzhledem k�tomu, že centrální banky po celém světě jsou plné dolarů a že obchodní nerovnováhy začínají být znepokojivé, existují tři možná řešení.


One is that domestic saving in the US increases.

Prvním je, že se zvýší domácí úspory v�USA.


But this is unlikely, at least in the near future, given President Bush's ambitious fiscal plans and the continuing war in Iraq.

To je však nepravděpodobné, přinejmenším v�nejbližší budoucnosti, kvůli ctižádostivým fiskálním plánům prezidenta Bushe a pokračující válce v�Iráku.


US private savings are also slightly negative, and an increase might lead to a slowdown in the short run.

Soukromé úspory v�USA jsou také mírně negativní a jejich zvýšení by mohlo vést ke krátkodobému zpomalení.


The second possibility is a more pronounced devaluation of the dollar, bringing it well beyond the current levels relative to both the euro and the yen.

Druhou možností je výraznější devalvace dolaru, která by jej zásadněji snížila pod dnešní úroveň jak ve vztahu�k euru, tak k�jenu.


Revaluation of the Chinese yuan would also help.

Revalvace čínského jüanu by také pomohla.


The third option is a pick up of growth in Europe, which would increase US exports.

Třetí možností je posílení růstu v�Evropě, což by zvýšilo export USA.


This could happen only if European companies cut costs and increase productivity.

K�tomu by mohlo dojít, jedině pokud evropské podniky omezí výdaje a zvýší produktivitu.


As always, a litany of plans and promises for "structural reforms" can be heard, but none of them is likely to be implemented anytime soon.

Jako vždy je slyšet litanii plánů a slibů „strukturálních reforem“, není však pravděpodobné, že by některá z�nich byla v�nejbližší době zavedena.


One alternative is to increase working hours without increasing salary per hours proportionally.

Jistou alternativou je prodloužit pracovní dobu, aniž by se úměrně zvyšoval plat za odpracované hodiny.


Americans and Europeans worked the same number of hours in the early 1970's.

Američané a Evropané odpracovali stejný počet hodin na počátku 70.�let.


Today, Europeans work 50% less on average in France and Germany than in the US.

Dnes Evropané ve Francii a v�Německu pracují v�průměru o 50% méně než v�USA.


This is partly due to higher taxes in Europe, and this cannot be undone: nobody can force someone to work if they consider their take-home pay too low because of a high marginal tax rate.

To je zčásti způsobeno vyššími daněmi v�Evropě a s�tím se nedá nic dělat: nikoho nelze nutit, aby pracoval, jestliže kvůli mezní míře zdanění považuje čistý plat za příliš nízký.


But the relative decline in work hours is also due to trade unions' success in winning compulsory vacation time.

Relativní zkrácení pracovní doby ovšem také plyne z�úspěšnosti odborových organizací při prosazování povinné dovolené.


Labor reform leading to longer hours would not reduce the total income of the employed, but it would reduce production costs.

Reforma pracovního trhu, která by vedla k�prodloužení pracovní doby, by sice nesnížila celkový příjem pracujících, ale snížila by výrobní náklady.


Some discussion of this idea is beginning to appear in the press and, it is to be hoped, behind close doors among policymakers and union leaders.

Určité diskuse o této myšlence se začínají objevovat v�tisku a lze doufat, že za zavřenými dveřmi též mezi zákonodárci a odborovými předáky.


Until this happens, it is in the rest of the world's interest to let the US continue to run an unprecedented current account deficit by financing it at the rate of $500 billion per year.

Dokud k�tomu nedojde, je v�zájmu okolního světa, aby USA financoval částkou 500 miliard USD ročně a umožnil jim tak pokračovat v�hospodaření s�nebývalým schodkem obchodní bilance.


This allows the Chinese to keep their currency stable vis-à-vis the dollar, remain super-competitive, and thus enable a gradual shift of 200 million workers from agriculture into manufacturing, the authorities' aim over the next 10 years.

To dá Číňanům možnost udržet svou měnu stabilní vůči dolaru, uchovat si superkonkureční schopnost a tím umožnit postupný přesun 200 milionů pracovníků ze zemědělství do výroby, což je cílem čínských orgánů pro příštích 10 let.


In Europe, America's external deficit keeps the sole source of growth alive.

V�Evropě je americký externí deficit jediným přežívajícím zdrojem růstu.


Zopakujme však, že to nebude trvat věčně.


Eventually, Europe will have to stop thinking that the US can save its economy and will have to start relying on its own resources.

Nakonec si Evropa bude muset přestat myslet, že USA spasí její ekonomiku, a bude se muset začít spoléhat na své vlastní zdroje.


But don't be surprised if the next European downturn will be blamed on the US and the depreciation of the dollar.

Neměli byste se ale nechat překvapit, bude-li vina za příští evropský pokles svalována na USA a na znehodnocování dolaru.


It is always useful to have a scapegoat.


For almost two generations, Abba Eban was Israel's voice - its messenger to the high and mighty among the nations as well as to the Jewish people all over the world.

Po téměř dvě generace byl Abba Eban hlasem Izraele - jeho kurýrem k vysoce postaveným a mocným mezi národy a k židovskému národu po celém světě.


Since he first appeared at the side of Dr. Chaim Weizmann in the late 1940's during the struggle for Jewish statehood and sovereignty, few people could articulate the Zionist and later the Israeli case with comparable eloquence and conviction.

Od dob, kdy se na konci 40. let prvně objevil po boku dr. Chaima Weizmanna během boje za židovskou státnost a suverenitu, nebylo mnoho těch, kdo by dokázali vyjádřit sionistické a později izraelské zájmy s porovnatelnou výmluvností a přesvědčením.


With his Churchillian prose and almost Shakespearean cadences, his mellifluous phrases and sonorous voice carried for decades a message of hope from a people that could have lost all hope and trust in humanity after the horrors of World War II.

Prostřednictvím churchillské prózy a téměř shakespearovských kadencí jeho zvučný hlas po desetiletí šířil slovy chutnajícími po medu poselství naděje z lůna národa, který mohl veškerou naději a důvěru v lidstvo ztratit během hrůz druhé světové války.


As Ambassador to the United States and the UN, and later as Foreign Minister, he represented an Israel with which the world's liberal imagination could identify.

Jako velvyslanec ve Spojených státech a v OSN a později ministr zahraničí zastupoval Izrael, s nímž se mohla ztotožnit světová liberální představivost.


Larger and more powerful nations were envious of so a powerful spokesman, and his speeches became textbook models for statesmen and diplomats in distant lands.

Větší a mocnější národy hleděly se závistí na tak dobrého řečníka a jeho projevy se staly učebnicovými příklady pro státníky a diplomaty v odlehlých zemích.


His books - which he found time to write despite the hectic demands of diplomacy - were a unique combination of enormous erudition and crystalline clarity.

Jeho knihy - na jejichž psaní si našel čas i přes hektické nároky diplomacie - byly jedinečnou kombinací ohromné erudice a krystalické jasnosti.


His scholarly training and rhetorical gifts supplemented each other in a rare fashion.

Jeho akademické vzdělání a rétorické nadání se ojedinělým způsobem doplňovaly.


Rarely has a small country been represented by a statesman of such world stature: only Thomas Masaryk and Jan Smuts come to mind to compare with him.

Jen vzácně malou zemi zastupoval státník takového světového formátu: srovnávat lze snad jen s Tomášem Masarykem a Janem Smutsem.


He was a true patriot, in the old-fashioned sense of the word: proud of his people, but never ethno-centric; a man of the world, but deeply embedded in Jewish cultural heritage; focused on the plights and tribulations of the Jewish people, but never losing the universal horizon of mankind.

Byl pravým patriotem v původním smyslu slova: hrdý na svůj národ, ale nikdy etnocentrický; světa znalý, ale hluboce zakořeněný v židovském kulturním dědictví; soustředěný na potíže a bolesti židovského národa, ale nikdy bez souvislosti s celosvětovým obzorem lidstva.


In short, he was a modern Jew in the best sense of the word.

Krátce, byl moderním Židem v nejlepším smyslu slova.


It was said of Prime Minister Levi Eshkol that he spoke seven languages, all of them in Yiddish.

O premiéru Levi Eškolovi bylo řečeno, že hovořil sedmi jazyky a všemi v jidiš.


Of Eban it could be said that he spoke ten languages, and all of them with an Oxford/Cambridge accent.

O Ebanovi by se dalo říci, že hovořil deseti jazyky a všemi s oxfordským či cambridgeským přízvukem.


Yet what appealed to the outside world was not always an asset in the rough and tumble of Israeli politics.

Co přitahovalo okolní svět, nebylo ovšem vždy aktivem v izraelské politice ostrých loktů.


Perhaps Eban was too urbane, too much of a scholar and gentleman to be able to make it - in Disraeli's phrase - to the top of the greasy pole.

Eban byl možná příliš uhlazený, měl snad příliš mnoho ze vzdělance a džentlmena, aby uspěl - použijeme-li Disraeliho obrat - při šplhání na tomto žebříku.


Together with Golda Meir and Moshe Dayan he had to leave government in 1974 in the wake of the Yom Kippur War.

Společně s Goldou Meirovou a Moše Dajanem musel opustit vládu roku 1974 v důsledku jomkipurské války.


He could hardly have been held responsible for the hubris which led to the avalanche of 1973, yet it nonetheless brought him down as well.

Jen stěží mohl být odpovědný za aroganci, která vedla k lavině událostí roku 1973, a přece jej také smetla.


He never found his way back, and when confronted with the New Politics of primaries and populism, he became dispirited when he could not cope with this new style.

Nikdy už nenašel cestu zpátky a tváří v tvář Nové politice primárek a populismu byl sklíčený, když se s novým stylem nedokázal vypořádat.


In the international arena, Eban's pen was his sword, and the spoken word his lance.

Na mezinárodním kolbišti bylo Ebanovi jeho pero mečem a mluvené slovo kopím.


He was less adept in political infighting in Israel.

Méně zdatný byl v aréně izraelské politické rivality.


He could be a fierce turf fighter, yet it is fair to say that he could have fought harder for his moderate and dovish views in the post-1967 government in which he served.

Dokázal být nelítostným bojovníkem a chránit své území, a přesto je pravda, že po roce 1967 mohl ve vládě, v níž pracoval, za své umírněné názory nakloněné dialogu bojovat neoblomněji.


It is far from clear if he would have prevailed, given his lack of an independent political base, but his international prestige and standing might have given him a chance if he would have chosen to throw the gauntlet.

Vezmeme-li v úvahu neexistenci nezávislé politické základny, vůbec není jisté, zda by zvítězil, ale kdyby se byl rozhodl hodit rukavici svým protivníkům, jeho mezinárodní prestiž a pozice by mu dávaly šanci uspět.


Eban's silence in the last years was not only a product of his disenchantment with Israeli politics or his failing health.

Ebanovo mlčení v posledních letech nevycházelo pouze z jeho rozčarování z izraelské politiky či z jeho slábnoucího zdraví.


At a time when public debate in Israel is torn between pseudo-religious nationalist fanatics and anti-Zionists masquerading as post-modernists, the moral certitudes of Eban, for all their urbanity, may sound shallow.

V době, kdy je veřejná debata v Izraeli rozpolcená mezi názory pseudonáboženských nacionalistických fanatiků a antisionistů, kteří se převlékají za postmodernisty, může Ebanovo morální přesvědčení při veškeré jeho jemnosti vyznít plytce.


But nation-building requires moral stamina, and Eban provided it to his people and the world in abundance.

Ale budování národa vyžaduje morální výdrž a té dal Eban svému lidu i světu požehnaně.


Without having spoken to Eban in the last few years, I have no doubt that he would be extremely unhappy about the turn of events after the failure of Camp David and Taba in 2000-01, and the present course of Israeli policies would fill him with foreboding.

Přestože jsem s Ebanem v posledních letech nemluvil, nepochybuji o tom, že byl nesmírně nešťastný kvůli zvratu událostí po neúspěchu dohod z Camp Davidu a Taby v letech 2000 až 2001 a že současný kurz izraelské politiky by jej naplňoval zlými předtuchami.


Yet in all probability he would have been even more deeply disappointed in the inability of the Palestinians to come to terms with the existence of the Jewish state.

A přesto by s největší pravděpodobností byl ještě hlouběji zklamán neschopností Palestinců vyrovnat se s existencí židovského státu.


As an Arabist by training, immersed in Arab and Muslim culture, he always hoped that the glorious Arab past could be rejuvenated, that an Arab and Muslim culture of tolerance could triumph over fanaticism and extremism.

Coby vystudovaný arabista pohroužený do arabské a muslimské kultury Eban stále doufal, že bude možné oživit skvělou arabskou minulost a že arabská a muslimská kultura tolerance může zvítězit nad fanatismem a extremismem.


This was the bedrock of his hope for reconciliation between Jew and Arab.

To byl základní princip jeho víry v usmíření mezi Židy a Araby.


That this Arab renaissance - to use the phrase of the great Palestinian scholar George Antonius - did not take place may have been Eban's greatest disappointment.

To, že se tato arabská renesance - abychom užili termínu vynikajícího palestinského učence George Antonia - neuskutečnila, možná bylo Ebanovým největším zklamáním.


Despite the high-born image Eban projected, he was an extremely vulnerable person: what some occasionally discerned as traits of vanity may have had their origins in his humble origins.

Navzdory dojmu aristokratičnosti, který vzbuzoval, byl Eban velmi zranitelný: to, co někteří občas vnímali jako znaky ješitnosti, zřejmě pramenilo z jeho prostého původu.


While appearing to own the Queen's English, Eban was not to the manor born: he came from the extremely modest fringes of Anglo-Jewry.

Ač se zdálo, že vládne královskou angličtinou, Eban se nenarodil s modrou krví: pocházel z nanejvýš prostého okraje angložidovského prostředí.


He was, in the true sense of the word, a self-made man, whose pluck, ambition, drive and inner belief in his destiny carried him to the pinnacle of his achievements.

Vypracoval se vlastní silou a svých úspěchů dosáhl díky odvaze, ctižádosti, elánu a niterné víře ve vlastní osud.


In this Abba Eban was a true representative of the people he so gloriously represented.

A právě v tom byl Abba Eban opravdovým představitelem národa, který tak majestátně reprezentoval.


Prime Minister Ariel Sharon's announcement that he plans to dismantle Jewish settlements in the Gaza Strip, as well as some settlements in the West Bank, has shocked and caught people off guard both in Israel and around the world.

Prohlášení ministerského předsedy Ariela Šarona, že hodlá odstranit židovské osady z pásma Gazy a některé osady ze Západního břehu Jordánu, šokovalo a zaskočilo lidi jak v Izraeli, tak po celém světě.


Many denounced Sharon's plan as a trick.

Mnozí Šaronův plán odsoudili jako úskok.


But that surprise was wrong-headed from the start.

Ona překvapenost ale byla od počátku pomýlená.


Despite the way it often looks to outsiders, debates in Israel about the future of the occupied territories have never been confined to hawks and doves.

Navzdory tomu, jak se věc často jeví cizincům, vnitroizraelské debaty o budoucnosti okupovaných území se nikdy neomezovaly na jestřáby a holubice.


Like everything in Israel, the process is more complicated, especially where the hawks are concerned.

Tento proces, jako všechno v Izraeli, je složitější, obzvláště co se jestřábů týče.


Basically, there are two species of Israeli hawks: call one kind ideological and the other strategic.

V zásadě existují dva druhy izraelských jestřábů: jednomu říkejme ideologický a druhému strategický.


Ideological hawks view the occupied territories as an integral part of the historical Land of Israel, the homeland of the Jewish people.

Ideologičtí jestřábové považují okupovaná území za nedílnou součást historické země izraelské, vlasti židovského národa.


For them, the territories are part of the Jewish patrimony, which is why they insist on referring to the West Bank by its Hebrew historical appellation - Judea and Samaria.

Podle nich tato území patří k židovskému dědictví, a proto trvají na označování Západního břehu jeho hebrejským historickým názvem - Judsko a Samaří.


Not all ideological hawks are religious, although those who are base their claim on divine promises and prophecies.

Nábožensky založení ideologičtí jestřábové opírají svá tvrzení o Boží sliby a o proroctví. Nejsou takoví ale všichni.


But many ideological hawks are secular nationalists, and their jargon is similar to that of typical Central and Eastern European nationalists.

Mnozí ideologičtí jestřábové jsou sekulární nacionalisté, jejichž žargon se podobá hantýrce typické pro nacionalisty střední a východní Evropy.


Former Prime Minister Menachem Begin and Yitzhak Shamir belonged to that category.

Do této kategorie patřil jak někdejší premiér Menachem Begin, tak Jicchak Šamir.


Ideological hawks usually come from the National-Religious Party and from members of the Likud.

Ideologičtí jestřábové obvykle pocházejí z Národní náboženské strany a z členských stran Likudu.


They are inspired by the nationalist ideology connected with Vladimir Jabotinsky, who founded "Revisionist" Zionism as a challenge to the more moderate version espoused by Israel's Founding Fathers like Chaim Weizmann and David Ben-Gurion.

Vzorem jim je nacionalistická ideologie spojovaná s Vladimirem Jabotinským, jenž svůj „revizionistický" sionismus založil jako výzvu jeho umírněnější verzi zastávané izraelskými Otci zakladateli, jako byli Chaim Weizmann a David Ben-Gurion.


For them, given Israel's narrow and vulnerable geographic shape and continuing Arab enmity, controlling the West Bank and Gaza is not an ideological imperative, but is driven by security considerations.

Podle nich je vzhledem k úzké a zranitelné geografické podobě Izraele a přetrvávajícímu arabskému nepřátelství kontrola nad Západním břehem a Gazou nejen ideologickým imperativem, ale také bezpečnostní nutností.


For them, Jewish settlements in the territories are not a return to historical lands, but security outposts, aimed at preventing - or repelling from a better strategic position - an attack on the Israeli heartland.

Židovské osady na okupovaných územích pro ně nejsou návratem na historická teritoria, nýbrž bezpečnostními stanovišti, jejichž úkolem je bránit útoku na srdce Izraele nebo alespoň nepříteli znemožňovat lepší strategickou pozici.


They may be right or wrong in this assessment, but it is not an ideological one.

Ve svém úsudku se mohou, a nemusí mýlit, ale nejde o úsudek ideologický.


Ariel Sharon, who comes from a military background - he grew up in a social milieu much nearer to Labor than to Jabotinsky's ideas - is a strategic hawk.

Strategickým jestřábem je Ariel Šaron, který pochází z vojenského prostředí - vyrůstal ve společenské atmosféře mnohem bližší Straně práce než Jabotinského idejím.


For ideological hawks, compromises are treason: how can you jeopardize the historical patrimony of the Jewish people, let alone God's promise to Abraham?

Podle ideologických jestřábů jsou kompromisy velezradou: jak si můžete zahrávat s historickým dědictvím izraelského lidu, natož s Božím slibem Abrahamovi?


Strategic hawks, however, are open to practical bargains and compromises - if the circumstances are right and if the security considerations justify it in their eyes.

Strategičtí jestřábové jsou ale otevření praktickým dohodám a kompromisům - tedy pokud nadejdou správné okolnosti a pokud to v jejich očích bezpečnostní úvahy ospravedlňují.


It is in this context that Sharon's moves should be seen.

Právě v tomto kontextu je třeba Šaronovy kroky vnímat.


He was elected on the promise that he would bring peace and security.

Byl zvolen kvůli slibu, že zajistí mír a bezpečnost.


With the defeat and demise of Saddam Hussein, the danger of an "Eastern front" against Israel has diminished.

S porážkou Saddáma Husajna a jeho odchodem opadla nebezpečnost „východní fronty" proti Izraeli.


Absent a Palestinian partner, and given continuing Palestinian terrorism - which Israel's harsh responses fail to quell - what Sharon appears to be doing now follows from his strategic-oriented thinking: set up an effective barrier, move some of the isolated and strategically untenable settlements, and wait for another day.

Vzhledem k nepřítomnosti palestinského partnera a přetrvávajícímu palestinskému terorismu - jenž se tvrdým izraelským odvetám potlačit nezdařilo - to, k čemu se teď Šaron zřejmě odhodlal, vychází z jeho strategicky zaměřeného myšlení: postavit účinnou bariéru, přesunout některé z izolovaných a strategicky neudržitelných osad a čekat na jindy.


If one follows Sharon's statements in the last year, a clear pattern emerges.

Sledujeme-li Šaronovy výroky za poslední rok, zpozorujeme jasný model.


First, he admitted that "eventually" a Palestinian state would emerge - something unthinkable for dyed-in-the-wool ideological hawks.

Nejprve připustil, že palestinský stát „nakonec" vznikne - to by u zarytých ideologických jestřábů bylo něco nepředstavitelného.


A few months later, he scandalized his own Likud party conference by stating that occupation is wrong and untenable - another shock for those who always speak of "liberated" rather than "occupied" territories.

Několik měsíců nato vyvolal skandál na sjezdu své vlastní strany Likud, když prohlásil, že okupace je nesprávná a neobhajitelná - což byl další šok pro ty, kdo nikdy nehovoří o „okupovaných", nýbrž o „osvobozených" územích.


Last December, he explicitly stated that Israel is headed towards unilateral disengagement, and that this would entail the "relocation" of some settlements.

V prosinci loňského roku otevřeně řekl, že Izrael směřuje k jednostrannému stažení z některých území a že to bude znamenat „přesídlení" některých osad.


Although this was still merely verbiage, it was novel language for a Likud prime minister.

Ačkoliv se stále jednalo pouze o rétoriku, u premiéra ze strany Likud šlo o zcela nový jazyk.


Sharon's latest statements, though, explicitly specified the settlements to be evacuated; the Director of the National Security Council, General Giora Eiland, was appointed to chair an inter-ministerial Relocation Committee and work out plans for conducting the evacuations, including compensation for relocated settlers.

Šaronova poslední prohlášení ovšem výslovně stanovila osady, jež mají být vyklizeny. Ředitel Rady národní bezpečnosti generál Giora Eiland byl jmenován předsedou meziresortního Výboru pro přesídlování a vyzván, aby vypracoval plány pro uskutečnění evakuací, včetně odškodnění pro přesídlené osadníky.


All of this has radically altered Israel's domestic political map.

Celá záležitost radikálně proměnila vnitropolitickou mapu Izraele. Někteří ideologičtí jestřábové Šaronovy vlády pohrozili demisí.


Some ideological hawks in Sharon's government threatened to resign; Shimon Peres announced that Labor will offer Sharon a parliamentary safety net; there is even talk about Labor joining a national unity government.

Šimon Peres prohlásil, že Strana práce nabídne Šaronovi pomocnou ruku v parlamentu. Hovoří se dokonce o vstupu Strany práce do vlády národní jednoty.


The test, of course, is not in the planning, but in the implementation of withdrawal, and the road is long and bumpy.

Zkouškou se samozřejmě nestane plánování, ale realizace stažení - a cesta je dlouhá a hrbolatá.


Sharon's timing may have been determined by his problems with police investigations into alleged corruption.

Šaronem zvolené načasování událostí mohlo vycházet z jeho potíží s policejním vyšetřováním ve věci údajné korupce.


Yet anyone who would like to predict Sharon's future behavior should remember that unlike Begin and Shamir, Sharon comes from the military, and for him security - not ideology - is supreme.

Přesto by každý, kdo se snaží předvídat Šaronovo budoucí chování, měl mít na paměti, že na rozdíl od Begina a Šamira pochází Šaron z armády a že pro něj není rozhodující ideologie, nýbrž bezpečnost.


So his apparent pragmatism should come as no surprise.

Jeho očividný pragmatismus by tedy neměl překvapovat.


Saddam Hussein is dead, but not all Iraqis are celebrating.

Saddám Husajn je mrtev, ale ne všichni Iráčané oslavují.


On the contrary, the way in which the various religious and ethnic groups in Iraq responded to his execution is emblematic of the difficulty of holding Iraq together as a coherent entity.

Právě naopak: reakce nejrůznějších náboženských a etnických skupin v Iráku na jeho popravu dokládají, jak obtížně se Irák udržuje pohromadě jako celistvý útvar.


To the Shiite majority, long brutally oppressed by Saddam and all previous Sunni-dominated Iraqi regimes, Saddam's death symbolizes their attainment of political hegemony.

Pro šíitskou většinu, kterou Saddám i všechny předchozí, sunnity ovládané irácké režimy utiskovaly, je Saddámova smrt symbolem dosažení politické hegemonie.


Moreover, their triumphalist rejoicing is a cruel reminder that when the oppressed become liberated, they can very easily turn into oppressors themselves.

Jejich triumfální oslavy navíc slouží jako krutá připomínka, že jsou-li utiskovaní osvobozeni, mohou se velmi snadno sami změnit v utiskovatele.


To the Sunni minority, pushed from power by the American invasion and giving vent to their frustration with daily attacks on the Shi'a population and their holy sites, Saddam will remain a hero for a long time to come.

Pro sunnitskou menšinu, kterou americká invaze odstavila od moci a jež dává průchod pocitům zmaru prostřednictvím každodenních útoků na šíitské obyvatelstvo a jeho svatá místa, zůstane Saddám ještě dlouho hrdinou.


The Kurds -- who, like the Shi'a, were victimized by Saddam for decades -- quietly cling to their de facto independence in the north, making sure that they will never again come under Arab rule.

Kurdové – které Saddám podobně jako šíity celá desetiletí tyranizoval – si zase v tichosti užívají faktické nezávislosti na severu a dbají na to, aby se již nikdy neocitli pod nadvládou Arabů.


Iraq's prime minister, Nuri el-Maliki, representing the ruling Shi'a-Kurdish coalition, expressed the hope that the dictator's end would help to heal the sectarian divides.

Irácký premiér Núrí Málikí, jenž zastupuje vládnoucí šíitsko-kurdskou koalici, vyjádřil naději, že diktátorův konec pomůže zahojit sektářské sváry.


But, however sincere his words may sound, reality is moving in the opposite direction, and the ugly verbal exchanges surrounding the act of execution itself will certainly do little to dispel the notion that this was "victors' justice" -- the victors being not the United States, but the Shi'a.

Jakkoliv upřímně však mohou jeho slova znít, ve skutečnosti se situace vyvíjí směrem právě opačným a ošklivé slovní přestřelky provázející samotný akt popravy také rozhodně nepřispějí k rozptýlení obav, že šlo o „spravedlnost vítězů“ – přičemž vítězem zde nebyly Spojené státy, nýbrž šíité.


None of this augurs well for the future of what we should get used to calling "the former Iraq."

Tyto okolnosti nevěstí nic dobrého pro budoucnost celku, jemuž bychom si měli zvyknout říkat „někdejší Irák“.


Indeed, the Washington debate surrounding how to "fix Iraq" is irrelevant, because something that does not exist any longer -- namely, Iraq as a functioning state -- cannot be fixed.

Washingtonská diskuse o otázce, jak „napravit Irák“, je totiž irelevantní, poněvadž něco, co už neexistuje – tedy fungující Irák –, nelze dost dobře napravit.


Under the guise of US-inspired constitutional arrangements, the Shia majority has succeeded in arrogating near-absolute power to itself.

Pod rouškou ústavních opatření inspirovaných Spojenými státy se šíitské většině podařilo zajistit si téměř absolutní moc.


Thus, what only a few months ago had looked from Washington like a successful transition to some sort of representative government is obviously a travesty: just as under Saddam, power today grows out of the barrel of the gun -- only now the state does not hold a monopoly on the means of violence.

A tak je to, co ještě před pár měsíci vypadalo z Washingtonu jako úspěšný přechod k nějaké formě zastupitelské demokracie, očividně pouhou parodií: stejně jako za Saddáma dnes moc vyvěrá z hlavně – s tím rozdílem, že stát dnes nemá na násilné prostředky monopol.


Every militia, every ministry, every Shia political faction, has its own guns, goons, and death squads -- while the Sunnis continue to use the stockpiles of weapons they accumulated under Saddam to fight a rear-guard action against the new order, apparently legitimized by elections.

Každá radikální skupina, každý duchovní úřad, každá šíitská politická frakce má vlastní zbraně, hrdlořezy a zabijácké čety – přičemž sunnité dál využívají arzenálu, který nahromadili během Saddámovy vlády, a vedou ústupový boj proti novému uspořádání, zdánlivě legitimizovanému volbami.


There is no power -- save a new violent dictatorship -- that can bring Shi'a, Sunnis, and Kurds to live once again in one body politic.

Neexistuje žádná síla – snad s výjimkou nenásilné diktatury –, jež by dokázala přimět šíity, sunnity a Kurdy k životu v jediném politickém celku.


America's chimerical dream of democratizing overnight a deeply divided society accustomed only to violence and coercion has unleashed a terrifying array of political demons.

Bludný americký sen, že se podaří přes noc demokratizovat hluboce rozdělenou společnost zvyklou pouze na násilí a donucování, vypustil z lahve děsivou snůšku politických démonů.


In these circumstances, the post-Baker-Hamilton debate in Washington is largely irrelevant to the future of Iraq -- though it continues to be crucial to the future of US power, prestige, and standing in the world.

Za těchto okolností je debata, jež se ve Washingtonu rozproudila po zveřejnění Baker-Hamiltonovy zprávy, pro budoucnost Iráku do značné míry vedlejší – třebaže má i nadále klíčový význam pro budoucnost americké moci, prestiže a postavení ve světě.


The future of Iraq will be decided by the people of Iraq, but with bullets, not ballots.

O budoucnosti Iráku rozhodne irácký lid, avšak učiní tak pomocí kulek, nikoliv hlasovacích lístků.


The US and the entire international community are utterly unequipped to deal with this Middle Eastern version of Yugoslavia and its regional consequences.

USA a celé mezinárodní společenství jsou veskrze nezpůsobilé vyrovnat se s touto blízkovýchodní verzí Jugoslávie a jejími regionálními důsledky.


And, unlike Yugoslavia's successor states, which could look to Europe, the lack of a legitimate Arab democratic role model makes crafting a democratic order even more difficult.

Na rozdíl od nástupnických států Jugoslávie, které mohly vzhlížet k Evropě, je navíc nastolení demokratického uspořádání v Iráku kvůli absenci legitimního demokratického příkladu na arabské straně ještě obtížnější.


Some Europeans and others may gloat over America's failure in Iraq, and the ineptness -- or worse -- of US post-occupation policy cries to heaven.

Někteří lidé v Evropě i jinde mohou mít škodolibou radost z amerického nezdaru v Iráku a z nejapnosti – ne-li něčeho horšího – amerického postokupačního vzývání politických nebes.


Yet the root causes of that failure go deeper, to Iraq's creation as an artificial entity in the 1920's by British imperialist planners, who stitched together three disparate provinces of the defeated Ottoman Empire into a state that never had a coherent identity.

Kořeny tohoto nezdaru však sahají hlouběji: až do 20. let minulého století, kdy Irák uměle vytvořili britští imperialističtí plánovači, kteří jednoduše „spíchli dohromady“ tři nesourodé provincie poražené Osmanské říše ve stát, jenž nikdy neměl soudržnou identitu.


Indeed, the very foundation of Iraq was based on victors' justice: the British Empire, having vanquished the Ottomans, made the Sunni Arabs overlords in a country in which they were a minority.

I samotné založení Iráku se tudíž opíralo o spravedlnost vítězů: jakmile britské impérium porazilo Osmany, nechalo vládnout sunnitské Araby v zemi, kde představovali menšinu.


That arrangement has now come unglued following another cycle of victors' justice.

Takové uspořádání se dnes po dalším cyklu spravedlnosti vítězů rozklížilo.


The consequences of this re-ordering of power are not yet clear.

Důsledky tohoto přeuspořádání moci zatím nejsou zřejmé.


But a coherent Iraqi state -- whether unitary, federal, or confederal -- will not grow out of a society in which one part of the population views Saddam, rightly, as a gruesome oppressor, while another part reveres him as a hero and martyr.

Soudržný irácký stát – ať už bude unitární, federální nebo konfederační – však nevyroste ze společnosti, v níž jedna část obyvatelstva právem pokládá Saddáma za ohavného utlačovatele, zatímco jiná část ho uctívá jako hrdinu a mučedníka.


Wars always have unintended consequences and cruel ironies.

Války s sebou vždy přinášejí nezamýšlené důsledky a kruté paradoxy.


In Iraq, only now is it becoming evident that some states cannot be saved without being destroyed.

V Iráku začíná teprve dnes vycházet najevo, že některé státy nelze zachránit, aniž budou zničeny.


When the plotters behind the recent suicide attacks in Istanbul launched their human bombs against Jewish synagogues and British office buildings, they had several audiences in mind.

Když intrikáni v pozadí nedávných sebevražedných atentátů v Istanbulu vysílali proti židovským synagogám a britským úřadům své lidské bomby, měli na mysli několikeré obecenstvo.


One audience--and potentially the most important--are the citizens of the European Union, which Turkey's political class is eager to join as soon as possible.

Jedním publikem - a snad nejdůležitějším - jsou občané Evropské unie, do níž turecká politická třída touží co nejdříve vstoupit.


The battle over Turkish membership in the EU will be fought on many fronts: in the country itself, where the government is currently undertaking major reforms in order to qualify for candidate status; at the negotiating table once the European Council in December 2004 authorizes the Commission to enter into formal accession talks; and among the public within the existing member countries.

Boj o členství Turecka v EU bude probíhat na mnoha frontách: v zemi samotné, kde v současnosti vláda provádí zásadní reformy, aby se země kvalifikovala do pozice kandidáta; u jednacího stolu, jakmile Evropská rada pověří v prosinci 2004 Evropskou komisi, aby zahájila formální rozhovory o přistoupení; a mezi obyvateli stávajících členských států.


Of the three fronts, the latter will be the most demanding.

Z těchto tří frontových linií bude nejnáročnější ta posledně jmenovaná.


Most EU citizens are uneasy today over the prospect of Turkish membership.

Většina evropské veřejnosti je dnes představou tureckého členství znepokojena.


Those responsible for the atrocities in Istanbul may have calculated that Islamic terrorism will increase that uneasiness further.

Strůjci istanbulských ukrutností si možná spočítali, že islámský terorismus toto znepokojení ještě prohloubí.


Traditionally, Europe's citizens have always accepted the new members that queued up to join the club as it went from the original group of six countries to the 25 that will form the EU in 2004.

Jak se původní skupina šesti postupně rozrůstala až na 25 zemí, jež budou EU tvořit v roce 2004, evropští občané nové členy, čekající ve frontě na vstup do klubu, tradičně vždy akceptovali.


Once a purely West European community, the Union has pushed out its frontiers in all directions.

Kdysi ryze západoevropské společenství rozepjalo své hranice všemi směry.


From next year, it will stretch from the north of Finland to Cyprus and Malta in the south, from Ireland in the west to the Baltic states in the east.

Od příštího roku bude sahat od severního Finska po Kypr a Maltu na jihu a od Irska na západě k pobaltským státům na východě.


While the people inside have often worried that newcomers would take away their jobs and subsidies, they usually acquiesced in the end.

Přestože se lidé uvnitř EU často obávali toho, že je noví členové připraví o zaměstnání a dotace, nakonec je přijali za své.


The 10 new countries that will join next year--and even the Balkan countries that are now being offered the prospect of future membership--are all embraced by a traditional definition of Europe.

Desítka států, které do EU vstoupí příští rok - a dokonce i balkánské země, jimž se nyní nabízí šance na budoucí členství - spadá do tradiční definice Evropy.


None of them is of a size that could upset the EU's current balance.

Žádný z nich není rozlohou takový, aby dokázal vychýlit současnou rovnováhu EU.


Except for a small stretch of land, its territory lies in Asia, not Europe; its culture is Islamic, not Christian, and if it should join in, say, 2013, its population will be by far the largest--and youngest--of any EU member.

Kromě malého pruhu země neleží jeho území v Evropě, ale v Asii; jeho kultura není křesťanská, nýbrž islámská; a pokud by mělo do Unie vstoupit řekněme roku 2013, bude mít ze všech členských zemí nejpočetnější - a nejmladší - populaci.


Moreover, because Turkey borders on such countries as Iran, Iraq and Syria, it will bring to the EU a disturbing neighborhood: a part of the world incapable of developing a regional order on its own, a cockpit of Islamic radicalism and terrorism, a collection of fragile states imbued with nationalism, a field of competition for arms, even nuclear arms, a region where the US will remain strategically involved and where Israel will continue to provide a rallying point for anti-Western sentiments.

Navíc, vzhledem k tomu, že Turecko sdílí hranice se zeměmi jako Írán, Irák a Sýrie, přivede EU do znepokojivého sousedství: jde o kout světa neschopný samostatně zavést regionální řád, zápasiště islámského radikalismu a terorismu, sbírku křehkých států prosycených nacionalismem, oblast soutěže ve zbrojení, a to dokonce atomovými zbraněmi, a region, kde USA zůstanou strategicky zainteresovány a Izrael bude dále sloužit jako korouhev protizápadních nálad.


With Turkey as a member, the EU will be part of the troubled and troubling wider Middle East, the most challenging region in today's world.

Bude-li Turecko členem, EU se stane součástí neklidného a zneklidňujícího širšího Středního východu, regionu, který v dnešním světě představuje největší výzvu.


Yet it is precisely because of these implications that the advantages of having Turkey inside the EU far outweigh the risks.

Přesto právě kvůli těmto dopadům přínosy vstupu Turecka do EU zdaleka převažují nad riziky.


First and foremost, the prospect of membership is the most powerful force for modernization in Turkey, and a modern, democratic, and prosperous Turkey is of central interest to Europe, whether inside or outside.

Nejpodstatnější je, že vyhlídky na členství jsou nejsilnější hnací silou modernizace Turecka a moderní, demokratické a prosperující Turecko má pro Evropu zásadní význam - ať už je vně, či uvnitř.


Moreover, including within the EU the moderate type of Islam for which Turkey stands will be a major help in integrating Muslim minorities within European countries--already large and growing even without the addition of Turkey's population.

Umírněný typ islámu, který Turecko reprezentuje i v rámci EU, bude navíc velkou pomocí pro integraci muslimských menšin v evropských zemích - již dnes početných a dále se rozrůstajících i bez započtení turecké populace.


Finally, with the opportunities that Turkey's Islamic traditions, regional contacts, resources, and geography provide, the EU will be much better placed to exert a stabilizing influence on a region that will affect Europe's security in any case.

A konečně, s možnostmi, jež přinášejí turecké islámské tradice, regionální kontakty, zdroje a geografická poloha, získá EU mnohem lepší pozici pro vyvíjení stabilizačního vlivu na region, jenž bude na evropskou bezpečnost působit buď jak buď.


The big question is whether they are powerful enough to sway a skeptical European public.

Otázkou zůstává, zda jsou dostatečně přesvědčivé, aby zviklaly skeptickou evropskou veřejnost.


It would take only one country out of perhaps 30 EU members in 2013 to bloc Turkey's accession.

Postačí jediná z možná třiceti členských zemí EU v roce 2013, aby vstup Turecka zablokovala.


No doubt some of them will put the matter to a referendum that will leave the decision to the people, not just their parliaments.

Některé státy záležitost bezpochyby předloží referendu a přenechají rozhodnutí lidem, nikoliv pouze parlamentu.


Even in Germany, where referenda are not envisaged by the constitution, there are calls to hold one over Turkey's entry; one opposition party has already announced that it will make this a central issue in next year's election campaign for the European Parliament.

Volání po všelidovém hlasování ohledně tureckého členství se ozývá i v Německu, kde s referendy ústava nepočítá; jistá opoziční strana už ohlásila, že se věc napřesrok stane hlavním bodem její kampaně před volbami do Evropského parlamentu.


Once public unease towards Turkey can find focus in a referendum on the country's potential EU membership, the chances for it joining look fairly slim.

Jestliže se nejistota veřejnosti ohledně Turecka bude moci zaměřit na referendum o případném členství země v EU, šance na vstup vypadají dosti chabě.


At the end of the negotiations it may thus come to pass that Turkey is ready for Europe, but Europe is not yet ready for Turkey.

Na konci vyjednávání se tedy může stát, že Turecko bude připraveno na Evropu, ovšem nikoliv Evropa na Turecko.


This is why the battle over Turkish membership has already begun, and the bombers of Istanbul seem to have understood this.

To je důvod, proč boj o turecké členství už začal, a zdá se, že istanbulští pumoví atentátníci to pochopili.


Those who believe that the EU is right for both Turkey and Europe must also start to fight for what they profess.

Ti, kdo jsou přesvědčeni, že EU je dobrá pro Turecko stejně jako pro Evropu, musí také začít bojovat za to, co prohlašují.


Nothing would be worse--for both Turkey and Europe--than European governments wanting Turkey in but then failing to take their people along.

Nic by nebylo horší - pro Turecko i pro Evropu - než situace, kdy by evropské vlády sice chtěly Turecko přijmout, ale nedokázaly by přesvědčit vlastní občany.


Terrorists will no doubt continue to instill fear of an Islamic Turkey among Europe's fainthearted.

Teroristé budou nepochybně nadále bázlivým Evropanům vštěpovat strach z islámského Turecka.


Let us hope that in the end, the attacks on innocent people in the crowded streets of Istanbul do not foster European fears, but rather a sense of solidarity with that moderate and dynamic country in the face of a common enemy.

Doufejme, že nakonec útoky na nevinné lidi v přeplněných ulicích Istanbulu neutvrdí evropské obavy, ale naopak - tváří v tvář společnému nepříteli - posílí smysl pro solidaritu s moderní a dynamickou zemí.


High Fences Make Bad Neighbors in Europe

Vysoké ploty poškozují sousedské vztahy v Evropě


Good fences make good neighbors, so the poet Robert Frost wrote.

Dobré ploty dělají dobré sousedy, vyslovil se básník Robert Frost.


Sadly, the European Union seems to be taking Frost's poetic whimsy as a serious policy prescription.

Bohužel se zdá, že Evropská unie bere Frostův básnický rozmar jako vážný politický návod.


For how is the EU preparing to welcome the citizens of the ten countries that will become members in May?

Jak se EU chystá přivítat občany deseti zemí, jež se stanou členy v květnu?


Simple: by shutting the door in their faces, and then building regulatory walls to keep them away from the door in the first place.

Jednoduše: před nosem jim přibouchne dveře a vybuduje regulační valy, které jim přístup ke dveřím rovnou zahradí.


Indeed, the Union is behaving even worse.


Because no agreement exists at the EU level concerning a common set of rules to be applied to the Union's new citizens, each member country is establishing its own rules without any coordination.

Na úrovni EU neexistuje žádná dohoda o společných zásadách přístupu k novým občanům Unie, a proto členské země nekoordinovaně zavádějí vlastní pravidla.


Some of these emerging rules are draconian.

Některé z objevujících se pravidel jsou drakonické.


Austria and Germany - so far the two largest recipients of migrants from Eastern Europe, receiving four out of every five - announced last year that they will restrict migration from the new member states for the full transition period of seven years.

Rakousko a Německo - dosud největší příjemci migrantů z východní Evropy, neboť přijmou čtyři z pěti těchto přistěhovalců - loni ohlásily, že omezí migraci z nových členských států na celých sedm let přechodného období.


France and Belgium will restrict immigration by new EU citizens for at least the first two-years of the transition period.

Francie a Belgie omezí stěhování nových občanů EU na své území minimálně v prvních dvou letech přechodného období.


Sweden initially appeared to take a liberal stance, but is now postponing opening its borders and may tighten migrants' access to welfare benefits.

Švédsko zprvu vyvolávalo dojem, že zvolí liberální postoj, ale teď s otevřením hranic otálí a možná zpřísní podmínky přístupu přistěhovalců k sociální péči.


The Danish government almost collapsed in January when the Ministry of Labor proposed to open the job market to all new EU citizens who can prove that they have found employment.

V lednu téměř padla dánská vláda, když tamní ministerstvo práce navrhlo otevření trhu práce pro všechny nové občany EU, kteří prokáží, že si našli zaměstnání.


Greece and Italy have been silent so far, which means that they are likely to keep current restrictions vis-à-vis the new members: they will de facto be treated the same as migrants from outside the EU.

Řecko a Itálie stále mlčí, což znamená, že ve vztahu k novým členům pravděpodobně zachovají současné restrikce: bude se s nimi de facto zacházet jako s migranty z nečlenských zemí.


Thus, all the countries bordering the new member states will be closed to migration from the "New Europe."

Všechny země sousedící s novými členskými státy tedy budou vůči migraci z „Nové Evropy" uzavřené.


All this barrier-building reflects mounting public concern about citizens from the new member states emigrating to take advantage of generous welfare systems in the Union.

Vytváření zábran odráží rostoucí obavy veřejnosti z migrace občanů nových členských států motivované snahou využít štědrých sociálních systémů Unie.


Little wonder, then, that the largest drops in popular support for enlargement registered by the Eurobarometer Survey occurred in EU countries with the most generous welfare states.

Nepřekvapuje tudíž, že průzkum Eurobarometer zaznamenal největší propad podpory rozšíření v zemích EU s nejštědřejšími sociálními státy.


But support for enlargement is fading everywhere, right on the brink of accession.

Podpora rozšíření dnes, okamžik před přistoupením nových členů, však opadává všude.


At the same time, closing the doors to the Union's newest citizens will not solve the problem of welfare access and will certainly hurt economic growth.

Zároveň ale platí, že přibouchnutí dveří před nejmladšími členy Unie problém přístupu k sociálnímu zabezpečení nevyřeší a rozhodně poškodí hospodářský růst.


In EU labor markets characterized by low mobility, such as those that exist across Western and Southern Europe, migrants can play a very important role.

Na evropských trzích práce s typicky nízkou mobilitou, například v západní a jižní Evropě, mohou přistěhovalci sehrát důležitou úlohu.


By increasing average productivity, they contribute not only to stronger growth, but also to achieving higher incomes per capita.

Zvyšují průměrnou produktivitu, čímž přispívají nejen k posilování růstu, ale také k dosahování vyšších příjmů na hlavu.


In fact, due to distortions in how wages are set-often set irrespective of local labor productivity rates-migrants can even contribute to reducing unemployment in Western and Southern Europe.

Uvážíme-li pokřivené nastavení mezd - často nezohledňující místní míru produktivity práce -, mohou přistěhovalci v západní a jižní Evropě dokonce pomoci ke snížení nezaměstnanosti.


Moreover, shutting the door will not solve the problem of welfare access, because illegal migration is worse than legal migration: it draws resources without contributing anything to finance the welfare state even though most migrants are young and do work.

Zavřené dveře navíc problém přístupu k sociálnímu zabezpečení nevyřeší, protože nelegální migrace je horší než migrace legální: odčerpává zdroje, aniž by sociálnímu státu jakkoliv přispívala, ačkoliv jsou přistěhovalci z velké části mladí a skutečně pracují.


A better way to deal with the fear of migrants abusing social welfare systems would be to adopt a common and rather generous transitional quota at the level of the EU as a whole, to be lifted early if it is not filled.

Lepším způsobem, jak se vypořádat s přistěhovaleckým zneužíváním systémů sociální péče, by bylo přijmout společné a poměrně štědré přechodné kvóty na úrovni celé EU. Pokud by nebyly naplněny, brzy by se zrušily.


Migration quotas should be preferred to other types of restrictions on the ground that they allow at least a part of the potential welfare gains from migration to be realized.

Migrační kvóty by se měly oproti ostatním typům restrikcí upřednostnit proto, že umožňují realizaci alespoň části potenciálních sociálních přínosů migrace.


Quotas could be established at levels set on the basis of past periods of high migration - say, an annual flow of 400,000 people to the EU.

Kvóty by bylo možné nastavit na úroveň vycházející z období historicky silných migrací - řekněme ve výši ročního přílivu 400 tisíc lidí do EU.


While these transitional restrictions are put in place, reforms should be undertaken that address the underlying basis for the public's fear of migration.

Během období, kdy budou platit přechodné restrikce, by měly být provedeny reformy, jež se vypořádají s fundamentálními příčinami strachu veřejnosti z migrace.


The root of this fear, of course, is the vast differences in income between citizens of, say, Lithuania, and those of most of the Union.

Podstata těchto obav pochopitelně tkví v ohromných rozdílech mezi příjmy občanů řekněme Litvy a většiny Unie.


Of course, economic convergence is a long-term business.

Jistěže, hospodářské sbližování je dlouhodobý proces.


Thus, redistributive policies in the EU should be reformed in ways that discourage "welfare shopping" by citizens of its poorest member states.

Proto by se přerozdělovací politiky v EU měly reformovat tak, aby odrazovaly občany nejchudších členských států od „spanilých jízd" za sociálními výhodami.


Here the problem is the incompatibility of insurance schemes, on the one hand, in which the benefits that people receive are based on what they have contributed, and, on the other hand, social assistance programs that entail cash transfers.

Potíž spočívá v neslučitelnosti systémů pojištění, kde se požitky jednotlivce zakládají na jeho příspěvcích, s programy sociální výpomoci, jež staví na přesunech peněz.


All EU countries, including the new members, should be encouraged to adapt social assistance schemes (which also exist in the new member states) so as to meet some basic income requirements.

Všechny státy EU, včetně nových členů, by měly být motivovány k úpravě systémů sociální výpomoci (jež existují i v nových členských státech), aby byly splněny jisté základní požadavky na příjmy.


EU-wide coordination of these minimum guaranteed income schemes should be gradually pursued, with the long-term intention of building up a pan-European safety net as one of the institutional pillars of the EU.

Postupně by se měla prosadit celoevropská koordinace systémů zajišťujících minimální příjem, dlouhodobě zaměřená na vytvoření celoevropské sociální sítě coby jednoho z institucionálních pilířů EU.


Under dramatically inauspicious circumstances, Mexico has finally got itself a new president last Friday.

Za dramaticky nepříznivých okolností Mexiko konečně minulý pátek získalo nového prezidenta.


Felipe Calderón has taken the oath of office, braving the wrath of his left-wing opposition, out-smarting the Partido de la Revolución Democrática (PRD) and its leader, Andrés Manuel López Obrador, but nonetheless paying a high price.

Felipe Calderón složil služební přísahu, vystaven hněvu levicové opozice za to, že přelstil stranu Partido de la Revolución Democrática (PRD) a jejího lídra Andrése Manuela Lópeze Obradora, třebaže sám zaplatil vysokou cenu.


Every TV news show and front-page headline in the world ran the same headline: "New Mexican President inaugurated in chaos and fisticuffs."

Všechny televizní stanice a přední stránky novin po celém světě šířily tentýž titulek: „Nový mexický prezident inaugurován za chaosu a pěstních soubojů.“


Mexico's institutions withstood -- just barely -- the onslaught of a virtually insurrectional left-wing opposition, bent in vain on stopping Calderón's inauguration, and of a resentful Partido Revolucionario Institucional (PRI), increasingly dedicated to allowing Calderón to take office, and then fail miserably.

Mexické instituce vydržely – jen taktak – nápor prakticky povstalecké levicové opozice, jež si marně umanula přerušit Calderónovu inauguraci, i rozzuřené Partido Revolucionario Institucional (PRI), čím dál silněji rozhodnuté nechat Calderóna do úřadu nastoupit a poté bídně selhat.


Calderón impressively overcame apparently insurmountable obstacles on the way to the presidency, yet the struggle to govern and transform Mexico has just begun.

Calderón na cestě k prezidentství působivě zdolal zdánlivě nepřekonatelné překážky, přesto zápas za vládu nad Mexikem a jeho transformaci teprve začal.


Most Mexican commentators believe that it should be relatively easy for Calderón to improve on the largely self-inflicted failure of outgoing President Vicente Fox's term.

Většina mexických komentátorů se domnívá, že by pro Calderóna mělo být relativně snadné dosáhnout zlepšení oproti předchozímu volebnímu období, kdy si prezident Vicente Fox přivodil nezdar z velké části sám.


Mexico needs to grow at roughly twice the rate that it did under Fox (a meager 2% per year).

Mexiko potřebuje růst zhruba dvakrát vyšším tempem než za Foxe (pouhá 2% ročně).


If Calderón can strengthen law and order, and use his considerable political skills to reach agreement with the PRI on structural economic reforms, he will succeed.

Dokáže-li Calderón posílit právní řád a využít svých značných politických dovedností k dosažení dohody s PRI o strukturálních hospodářských reformách, bude úspěšný.


Fox's term, along with the four last years of former President Ernesto Zedillo's mandate, were hardly a failure.

Foxovo funkční období bylo jen stěží neúspěchem, stejně jako poslední čtyři roky mandátu bývalého prezidenta Ernesta Zedilla.


Not since the 1960's had Mexico undergone ten consecutive years of economic stability, low inflation, low interest rates, a stable currency, and constant, though mediocre growth.

Mexiko už od 60. let nezažilo obdobných deset po sobě jdoucích let ekonomické stability, nízké inflace i úrokových sazeb, stabilní měny a vytrvalého, třebaže nevýrazného růstu.


For the first time ever, mortgages, automobile loans, and consumer credit became available to the lower middle class: this year more homes were built and sold, and more cars were bought, than ever before.

Vůbec poprvé začaly být pro nižší střední třídu dostupné hypotéky, půjčky na koupi automobilu a spotřební úvěry: letos bylo postaveno a prodáno více domů a zakoupeno více vozů než kdy dřív.


Likewise, while Fox can be criticized for not clamping down on protesters and a disruptive, extremist opposition, he never resorted to the bloody repression for which most of his predecessors came to be known.

Podobně platí, že ačkoliv lze Foxe kritizovat za to, že nezakročil proti protestujícím a rozvratné, extremistické opozici, nikdy se neuchýlil ke krvavé represi, jíž se proslavila většina jeho předchůdců.


Moreover, he dragged Mexico out of its archaic foreign policy cocoon, and placed immigration and human rights at the heart of Mexico's new international agenda.

Navíc Mexiko vytáhl z jeho zastaralé zahraničněpolitické ulity a do středu nové mexické mezinárodní agendy posunul imigraci a lidská práva.


Nor is Calderón finding it easy to negotiate with the PRI, failing to build a coalition government, which he has repeatedly proclaimed as the solution to the gridlock that has cursed Mexico since 1997.

Calderón rovněž zjišťuje, že není snadné se dohodnout s PRI, takže nedokáže sestavit koaliční vládu, kterou opakovaně označoval za řešení zatuhnutí politiky, jež je prokletím Mexika už od roku 1997.


Whatever the advantages of a cabinet comprising solely members of his Partido Acción Nacional (PAN), this is not what Calderón sought.

Ať už jsou výhody kabinetu složeného výhradně ze členů jeho Partido Acción Nacional (PAN) jakékoli, není to právě to, o co Calderón usiloval.


Similarly, no deal with the opposition was possible regarding the inauguration ceremony -- thus the chaotic, depressing scenes of congressmen fighting it out in their chamber, while Calderón was ushered in through the back door for a rushed ceremony.

Podobně nebyla možná domluva s opozicí ohledně inaugurační ceremonie – proto ony zmatečné, skličující záběry kongresmanů, kteří se kvůli ní ve sněmovně rvali, zatímco Calderón byl přiveden zadními dveřmi ke spěšnému obřadu.


Mexico's economic problems might be similarly more intractable than many commentators seem to believe.

Mexické hospodářské problémy mohou být rovněž neústupnější, než podle všeho věří komentátoři.


Mexico experienced a "cold-turkey" economic opening under former President Carlos Salinas in 1988-1994; a belated but successful political opening under former President Zedillo in 1994-2000; and, at long last, a true rotation in power thanks to Fox.

Mexiko zažilo prudké ekonomické otevření s „abstinenčními příznaky“ za bývalého prezidenta Carlose Salinase v letech 1988 až 1994, opožděné, ale úspěšné politické otevření za bývalého prezidenta Zedilla v letech 1994 až 2000 a konečně skutečné střídání u moci díky Foxovi.


But the foundations of the old PRI-corporativist system created in the 1930's remain untouched, and represent the main and most formidable obstacles to Mexico's growth and success.

Avšak základy starého korporativistického systému PRI, položené ve 30. letech 20. století, zůstaly nedotčené a představují hlavní a nejtíživější překážku pro mexický růst a úspěch.


The first pillar of this system is the public and private economic monopolies that dominate the country.

Prvním pilířem tohoto systému jsou soukromé a veřejné hospodářské monopoly, jež dominují zemi.


The state-owned oil (Pemex) and electric power (Federal Electricity Commission) companies face no competition.

Státní ropná (Pemex) a elektrárenská (Federální energetický výbor) společnost nestojí proti žádné konkurenci.


The private virtual monopolies in telecommunications (Telmex), television (Televisa), cement (Cemex), bread and tortilla manufacturing (Bimbo and Maseca, respectively), banking (Banamex/Citigroup and Bancomer/Banco de Bilbao) may face competition abroad, but not at home.

Soukromé praktické monopoly v telekomunikacích (Telmex), televizním vysílání (Televisa), výrobě cementu (Cemex), pečiva a tortilly (Bimbo a Maseca) a bankovnictví (Banamex/Citigroup a Bancomer/Banco de Bilbao) sice čelí konkurenci v zahraničí, ale nikoliv doma.


These monopolies are stronger than ever, and prices, supply, service, and quality all suffer.

Tyto monopoly jsou silnější než kdy dřív a tím trpí ceny, nabídka, služby i kvalita.


The second pillar is formed by the unions that have controlled the Mexican labor movement since the 1930's.

Druhý pilíř tvoří odbory, jež mají mexické odborové hnutí pod kontrolou už od 30. let 20. století.


They enjoy "closed shop" hiring and firing prerogatives, leadership elections by acclamation, mandatory dues without transparency, and immense political power.

Požívají výsad zvýhodnění odborářů při přijímání i propouštění pracovníků, aklamační volby vedení, povinných příspěvků bez transparentnosti a obrovské politické moci.


The teachers' union is the largest in Latin America, the oil workers' union is the richest in Latin America, and the social security employees union has thwarted any attempt at pension or health reform for years.

Odbory učitelů jsou největší v Latinské Americe, odbory naftařů jsou v Latinské Americe nejbohatší a odbory zaměstnanců správy sociálního zabezpečení už léta maří každý pokus o penzijní a zdravotnickou reformu.


The third pillar of the system is political monopoly.

Třetím pilířem systému je politický monopol.


For 70 years, the PRI had a complete lock on Mexican politics; now three parties do, and no one else can enter the political arena or gain access to the enormous public subsidies -- more than $500 million last year -- handed out to these parties without their consent.

PRI měla 70 let úplnou vládu nad mexickou politikou; v současnosti jsou tu tři strany a nikdo další nemůže na politickou scénu vstoupit ani získat přístup k obrovským státním dotacím – loni více než 500 milionů dolarů –, které se těmto stranám bez jejich souhlasu vyplácejí.


The main parties write their own anti-trust legislation, vote their own subsidies, and choose their own elected officials.

Hlavní strany si píší svou vlastní protikartelovou legislativu, hlasují o vlastních dotacích a vybírají si své volené činitele.


The absence of consecutive re-election at any level reinforces the party machines' power: they pick candidates, whom voters merely ratify at the polls.

Absence následné opětovné volby na všech úrovních posiluje moc partajní mašinerie: strany vybírají kandidáty, které pak voliči u uren pouze schválí.


So Mexico's challenges boil down to liberating the labor movement, breaking up the private monopolies and opening the public monopolies to competition, and lowering entry barriers that restrict access to the political arena.

Úkoly, před nimiž Mexiko stojí, tedy spočívají v liberalizaci odborového hnutí, rozbití soukromých monopolů, otevření veřejných monopolů konkurenci a snížení vstupních bariér, jež omezují přístup na politickou scénu.


These may not be sufficient conditions for success, but they are certainly necessary ones.

To nemusejí být podmínky postačující k úspěchu, ale jde rozhodně o podmínky nezbytné.


Calderón must strengthen his presidency from the outset.

Calderón musí hned od počátku své prezidentství upevnit.


Taking on the powers that be is perhaps the only way to achieve this, however risky it might appear.

Ujmout se mocenských struktur je zřejmě jedinou cestou, jak toho dosáhnout, ať už je to jakkoliv riskantní.


Elected with only 35% of the vote, lacking a majority in Congress, and taking office on the eve of an economic slowdown in the United States, things would be difficult anyway.

Poněvadž byl Calderón zvolen jen 35% hlasů, chybí mu většina v kongresu a do úřadu nastupuje v předvečer ekonomického zpomalení ve Spojených státech, situace by nebyla snadná buď jak buď.


Given that roughly a third of the electorate does not think he won fairly, and in view of the precariousness of the rule of law in the country, Calderón's position is even less enviable.

Vzhledem k tomu, že zhruba třetina voličů si myslí, že nezvítězil čestně, a vzhledem k vratkosti právního řádu v zemi je Calderónovo postavení ještě méně záviděníhodné.


Caution and patience might not be his best advisors.

Opatrnost a trpělivost možná nebudou jeho nejlepší rádci.


Venezuela's recent legislative elections confirmed trends that have repeatedly brought the country into the headlines in recent years.

Nedávné volby do zákonodárných orgánů ve Venezuele potvrdily trendy, které tuto zemi v posledních letech opakovaně dostávají do novinových titulků.


President Hugo Chávez showed once again that he enjoys broad support among the nation's poor and desperate, and that he is miles ahead of his opposition in terms of political skill, cunning, and ruthlessness.

Prezident Hugo Chávez znovu ukázal, že se těší široké podpoře chudých a zoufalých vrstev v zemi a že má nad opozicí drtivý náskok co do politické obratnosti, zchytralosti a nelítostnosti.


Yet at the same time voter turnout is declining with each passing election under Chávez, and the questionable fairness of the electoral process has grown increasingly apparent.

S každými dalšími volbami za Chávezovy vlády však zároveň klesá volební účast a stále více vychází najevo rovněž pochybná spravedlnost volebního procesu.


To be sure, the opposition's withdrawal from the election just days before the vote was, as Chávez claimed, more a symptom of its own weakness than of problems with the electoral process.

Jistě, odstoupení opozice z voleb pouhých několik dní před hlasováním bylo, jak tvrdil Chávez, spíše příznakem její slabosti než potíží s volebním procesem.


And, just as surely, that very weakness is a function of the gradual stifling of many features of Venezuela's traditional democratic order.

Stejně jistý je ovšem fakt, že i samotná slabost opozice je důsledkem postupného dušení mnoha prvků tradičního demokratického uspořádání Venezuely.


Even so, the opposition's mistakes have been massive, ranging from support for the failed coup against the democratically elected Chávez in April 2002 to the failed strike at PEDEVSA, Venezuela's national oil company, in early 2003.

Přesto se opozice dopustila závažných chyb, počínaje podporou nezdařeného pokusu o převrat proti demokraticky zvolenému Chávezovi v dubnu 2002 a konče neúspěšnou stávkou ve venezuelské národní ropné společnosti PEDEVSA počátkem roku 2003.


Nothing is more lethal in politics than failure in direct confrontation.

Nic není v politice smrtelnější než nezdar při přímé konfrontaci.


In such circumstances, Chávez can afford to be bold, despite his policies' failure to benefit his core constituency: the more than 50% of Venezuelans who live in destitution and despair.

Za takových okolností si Chávez může dovolit být smělý, přestože se mu nedaří prospět svou politikou jádru vlastních voličů: totiž více než padesáti procentům Venezuelanů, kteří žijí v nedostatku a zoufalství.


Poverty has grown since Chávez took office in 1998; government finances and the trade balance are more dependent on oil revenues than before, and, aside from Cuban literacy programs and neighborhood "barefoot doctor" services, the overall welfare of the poor remains the same, if not worse.

Od roku 1998, kdy Chávez nastoupil do úřadu, se zvýšila chudoba, vládní finance a obchodní bilance jsou závislejší než dříve na příjmech z ropného průmyslu, a ponecháme-li stranou kubánské programy na podporu gramotnosti a sousedské služby „bosých doktorů“, zůstává celkový blahobyt chudých vrstev na stejné, ne-li nižší úrovni.


Major changes are unlikely in the foreseeable future.

Významné změny jsou přitom v dohledné budoucnosti nepravděpodobné.


Chávez will be able to modify the Constitution largely as he pleases, and pack both the justice system and the electoral authority with his placemen.

Chávezovi se do značné míry podaří upravit ústavu tak, jak mu to vyhovuje, a obsadit soudní systém i volební komisi vlastními lidmi.


He will continue to dole out oil-based subsidies in the well-worn Venezuelan tradition of Marcos Pérez Jiménez and Carlos Andrés Pérez.

Bude i nadále rozdělovat „ropné“ dotace podle otřepané venezuelské tradice Marcose Péreze Jiméneze a Carlose Andrése Péreze.


As a result, Chávez will be re-elected late next year, and he may well remain in power until the end of the next decade.

V důsledku toho bude koncem příštího roku opětovně zvolen a možná zůstane u moci až do konce příštího desetiletí.


Yet, if this is what the Venezuelan people want, then so be it.

Pakliže si to tak venezuelští občané přejí, budiž.


It is, after all, their business who governs them, and how, as long as human rights are not systematically violated, democratic institutions are not indefinitely suspended, and standard norms of international conduct are respects.

Koneckonců je jejich věcí, kdo jim vládne a jak, pokud přitom systematicky neporušuje lidská práva, trvale neochromuje činnost demokratických institucí a respektuje standardní normy mezinárodního chování.


Judged by the last standard, at least, Chávez may have crossed the line.

Přinejmenším podle posledního měřítka však Chávez možná tuto linii překročil.


For years, he has been accused of taking over where Fidel Castro left off: supporting the rhetoric of radicalism and anti-imperialism, if not revolution, throughout Latin America.

Po celá léta je obviňován, že začíná tam, kde Fidel Castro skončil: podporuje rétoriku radikalismu a antiimperialismu, ne-li přímo revoluce po celé Latinské Americe.


It could now be time for other Latin American nations and the international community to take such charges more seriously.

Možná nastal čas, aby ostatní latinskoamerické země a mezinárodní společenství začaly brát podobné výpady vážněji.


Chávez is giving away oil to Caribbean island nations and Cuba, and buying off Argentine debt to help President Nestor Kirchner's political fortunes.

Chávez rozdává ropu karibským ostrovním státům a Kubě a splácí argentinský dluh, aby pomohl prezidentu Nestoru Kirchnerovi v politické kariéře.


In Mar del Plata, Argentina, last month, he openly participated in a rally against the Free Trade Area of the Americas (FTAA), in the company of, among others, Evo Morales, the coca-leaf growers' leader from Bolivia who might well become that country's next president.

Minulý měsíc se v argentinském Mar del Plata otevřeně zúčastnil demonstrace proti Celoamerické zóně volného obchodu (FTAA); společnost mu dělal mimo jiné Evo Morales, vůdce pěstitelů koky z Bolívie, který by se docela dobře mohl stát příštím prezidentem této země.


Similarly, Chávez is clearly supporting Daniel Ortega, the perennial Sandinista presidential candidate in Nicaragua, and Shafick Handal, the equally perennial FMLN candidate in El Salvador.

V podobném duchu Chávez neskrývaně podporuje Daniela Ortegu, dlouholetého sandinistického kandidáta na prezidentský úřad v Nikaragui, a také Shaficka Handala, neméně dlouholetého kandidáta FLMN v Salvadoru.


His former ambassador to Mexico participated openly and vociferously in campaign events for Mexico City Mayor Andrés Manuel Lopez Obrador's presidential campaign.

Jeho bývalý velvyslanec v Mexiku se otevřeně a halasně účastnil předvolebních akcí na podporu prezidentské kampaně starosty Mexico City Andrése Manuela Lopeze Obradora.


There seems to be a common thread to most of Chávez's foreign policy: to provoke a major confrontation with the United States.

Zdá se, že většinu Chávezovy zahraniční politiky charakterizuje jeden společný prvek: snaha vyprovokovat velký střet se Spojenými státy.


The danger, of course, is that if and when confrontation comes -- over Bolivia, the FTAA, human rights, or press freedoms -- it will be too late to defuse it.

Nebezpečí pochopitelně spočívá v tom, že pokud a až k tomuto střetu dojde – v otázce Bolívie, FTAA, lidských práv či svobody tisku –, bude už pozdě ho zažehnávat.


The challenge, then, lies in avoiding a confrontation that Chávez clearly wants.

Úkol tedy zní vyhnout se konfrontaci, kterou si Chávez očividně přeje.


Unfortunately, George W. Bush's administration has not proved particularly adept at conflict prevention.

Administrativa amerického prezidenta George W. Bushe bohužel neprojevuje při prevenci konfliktů žádnou zvláštní obratnost.


The hemisphere's other nations have a direct stake in attempting to pre-empt a fight that would force them to take sides and might threaten their economic and national-security interests.

Ostatní státy západní polokoule mají přímý zájem na tom, aby se pokusily předejít roztržce, která by je donutila postavit se na něčí stranu a mohla ohrozit jejich ekonomické a národně bezpečnostní zájmy.


Although many of Chávez's positions have found support in certain Latin American nations, the division that he and Castro's Cuba have created in Latin America -- between left and right, free-traders and "Bolivarians," and pro- and anti- Americans -- is mainly artificial and certainly not impossible to overcome.

Ačkoliv mnohé Chávezovy postoje našly v určitých latinskoamerických zemích podporu, rozpory, které on a Castrova Kuba v Latinské Americe vytvořili – mezi levicí a pravicí, zastánci volného obchodu a „bolívarovci“, proamerikanisty a antiamerikanisty –, jsou převážně umělé a rozhodně ne nepřekonatelné.


To be sure, many Latin American leaders have tried to assuage and control Chávez, and they have all failed.

Jistě, mnoho latinskoamerických předáků se snažilo Cháveze zklidnit a kontrolovat, ale nikdo z nich nepochodil.


But the cost of not trying again could be extremely high.

Pokud se však o to nepokusí znovu, mohou za to zaplatit mimořádně vysokou cenu.


The last time revolutionary leaders confronted the US head-on, in Central America during the 1980's, everyone lost.

Když se revoluční vůdci ve střední Americe v osmdesátých letech naposledy čelně postavili Spojeným státům, tratili na tom všichni.


A new split up and down the hemisphere, engineered by a leader awash in oil money, would prove far more disastrous.

Nové štěpení rozdělující západní polokouli a řízené předákem, který se topí v ropných penězích, by bylo daleko katastrofálnější.


Equal rights for all citizens are fundamental to a liberal order.

RovnoprÃ¡vnost vÅ¡ech občanů je zÃ¡kladnÃm prvkem liberÃ¡lnÃho řÃ¡du.


Such rights offer opportunities for political participation, to form associations, and to speak one's mind.

RovnÃ¡ prÃ¡va nabÃzejÃ přÃleÅ¾itost Ãºčastnit se politiky, sdruÅ¾ovat se a svobodně vyjadřovat vlastnÃ nÃ¡zor.


But they also open doors to economic participation, and doors to participation in social institutions like education.

OtevÃrajÃ ale takÃ© dveře hospodÃ¡řskÃ© angaÅ¾ovanosti a Ãºčasti v sociÃ¡lnÃch institucÃch, jako je Å¡kolstvÃ.