The episode highlights the ongoing race in global health research that is playing out in the field of stem cells.

Tato epizoda odhaluje, jaká honička se v celosvětovém lékařském výzkumu strhla na poli kmenových buněk.


Possibly one of the biggest prizes in medical history is up for grabs, and anyone -- truly anyone -- could seize it.

K mání je totiž jedna z nejvyšších odměn v lékařských dějinách, na kterou může dosáhnout kdokoliv – doslova kdokoliv.


The last big scientific race of this type was the effort to map the human genome, which promises to alter future lives radically.

Posledním velkým vědeckým závodem tohoto typu bylo úsilí o zmapování lidského genomu, jež v sobě nese příslib radikální změny našich budoucích životů.


That study was initiated by the United States, which used insights developed in the wake of the atomic bombing of Japan to understand the extent of long-term genetic damage.

Tento výzkum zahájily Spojené státy, které využily poznatků získaných po svržení atomových bomb na Japonsko k pochopení rozsahu dlouhodobého genetického poškození.


The current research effort on stem cells and their potential is just as grand, because it will lead to an equally radical medical revolution.

Současné výzkumné úsilí v oblasti kmenových buněk a jejich potenciálu je stejně velkolepé, protože povede k neméně radikální lékařské revoluci.


A stem cell is special because it is able to reproduce a form that is different from itself.

Kmenová buňka je zvláštní, protože dokáže reprodukovat formu, která se od ní odlišuje.


Whereas a skin cell or a liver cell, for instance, can reproduce only more skin or liver, stem cells, which are the most robust at the beginning of human development, are "master" cells.

Zatímco například buňky kůže či jater dokážou reprodukovat pouze další kožní či jaterní buňky, kmenové buňky, které jsou na počátku vývoje jedince nejsilnější, představují jakousi „matrici“.


As a fertilized egg turns into an embryo, and then a fetus, those initial stem cells somehow show their daughter cells how to become skin, liver, eye, or bone.

Když se oplodněné vajíčko promění v zárodek a poté v plod, tyto první kmenové buňky nějakým způsobem ukazují dceřiným buňkám, jak se stát kůží, játry, okem či kostí.


We need to know how this transformation is activated.

My potřebujeme zjistit, jak se tato proměna aktivuje.


Such knowledge would lead to huge, patentable advances.

Tyto znalosti by vedly k obrovským patentovatelným pokrokům.


Most attention is focused on genetic diseases, such as Alzheimer's and Parkinson's, and to muscular dystrophy.

Většina pozornosti se upírá na genetické choroby, jako jsou Alzheimerova či Parkinsonova nemoc, a na svalovou dystrofii.


In these cases, stem cells would be encouraged to restore nerve tissue.

V těchto případech by byly kmenové buňky stimulovány k obnově nervové tkáně.


This would also benefit patients with brain and spinal injuries, or those who have suffered strokes and paralysis.

Přínos by to znamenalo také pro pacienty s poraněním mozku a páteře, případně pro lidi, kteří prodělali mrtvici a zůstali ochrnutí.


There would be gains in parallel fields, too, such as gene therapy.

Z výzkumu by těžily i paralelní oblasti, jako například genová terapie.


A stem cell changes its identity through a process of "triggering" -- a signal literally "turns on" the liver cell gene inside the stem version.

Kmenová buňka mění svou totožnost prostřednictvím procesu „spouštění“ – signál doslova „zapne“ v kmenové verzi gen jaterní buňky.


When scientists figure out how to flip these switches, it might be possible to introduce stem cells into the body and activate them so that they correctly replace damaged tissue, whatever it is.

Jakmile vědci zjistí, jak lze tyto spínače ovládat, bude snad možné zavádět kmenové buňky do těla a aktivovat je tak, aby správně nahrazovaly jakoukoliv poškozenou tkáň.


Not surprisingly, given its huge potential, teams of scientists have been mobilized almost everywhere for embryonic stem cell research.

Vzhledem k obrovskému potenciálu výzkumu embryonálních kmenových buněk tedy není překvapením, že tento výzkum mobilizoval týmy vědců prakticky všude na světě.


The race has become all the more dramatic since the leading researcher, the US, dropped out, owing to the influence of religion on politics (although the state of California has decided not to miss out, and recently approved a $3 billion subsidy for embryonic stem cell research).

Závod se ještě zdramatizoval poté, co z něj odstoupil vedoucí výzkumník USA, a to kvůli vlivu náboženství na politiku (přestože se stát Kalifornie rozhodl, že si tuto příležitost nenechá ujít, a nedávno schválil dotaci na výzkum embryonálních kmenových buněk ve výši tří miliard dolarů).


Because the promise is so great, and the science does not require massive infrastructure, many smaller countries have rushed to take advantage of the absence of the US.

Jelikož je příslib tak obrovský a samotná věda nevyžaduje mohutnou infrastrukturu, řada menších zemí se předhání v úsilí využít nepřítomnosti USA.


Any competent medical research center can enter the race, whether in Mexico, Ethiopia, Indonesia or Yemen.

Do závodu může vstoupit jakékoliv kompetentní centrum lékařského výzkumu, bez ohledu na to, zda se nachází v Mexiku, Etiopii, Indonésii nebo Jemenu.


Whoever wins will have added the equivalent of a Saudi oil field to their economy.

A ať už zvítězí kdokoliv, zajistí své ekonomice ekvivalent saúdského ropného pole.


But, although anyone can win, science at this level is never a "eureka" event, with some single breakthrough suddenly ending the race.

Přestože však může zvítězit kdokoliv, věda na této úrovni nikdy není založena na zvolání „heuréka“, na jediném revolučním objevu, který by celé klání náhle ukončil.


Discoveries occur incrementally, and, because it is science, each step is announced and tested.

Objevy se realizují po drobných krůčcích, a protože jde o vědu, je každý krok ohlášen a otestován.


Research establishments gain momentum this way, with the leaders sweeping up talent, resources, and prestige in a rough-and-tumble intellectual ecology.

Výzkumná zařízení tím získávají nové impulzy, přičemž ta nejlepší na sebe v neúprosném intelektuálním prostředí poutají talenty, prostředky i prestiž.


Embedded in the larger race are many smaller ones, which jostle for early, impressive results.

Ve velkém závodě je obsaženo mnoho menších, jejichž účastníci mezi sebou soutěží o počáteční působivé výsledky.


In May 2005, Hwang's research center in Seoul reported the first major achievement.

Hwangovo výzkumné centrum v Soulu ohlásilo první velký úspěch v květnu 2005.


They claimed that they had developed a technique whereby new, perfect stem cells could be cloned from ordinary ones.

Vědci uvedli, že vyvinuli metodu, pomocí níž se dají z obyčejných buněk naklonovat nové a dokonalé buňky kmenové.


This was big news, for it implied that sufficient numbers of stem cells could be made without controversy, thus allowing anyone to be able to do quality research while avoiding what US President George W. Bush described as "taking a life to save a life."

Byla to významná zpráva, neboť znamenala, že lze nekontroverzním způsobem vytvořit dostatečné počty kmenových buněk, což by každému umožnilo provádět kvalitní výzkum a zároveň se vyhnout tomu, co americký prezident George W. Bush označil za nutnost „vzít život pro záchranu života“.


More importantly, the Koreans did a common thing these days: they claimed patent rights over the process.

Ještě důležitější bylo, že Korejci učinili něco, co se dnes dělá běžně: nechali si celý proces pojistit patentovými právy.


It almost looked for a moment as though South Korea would become a world superpower in health matters.

Chvíli to téměř vypadalo, že se Jižní Korea stane světovou zdravotnickou supervelmocí.


We now know that the Seoul researchers made up the whole thing.

Dnes víme, že si soulští badatelé celou věc vymysleli.


An investigation by a Seoul National University investigative panel has concluded that the "cloned" stem cells were really created by test-tube fertilizations.

Vyšetřovací komise Soulské národní univerzity dospěla k závěru, že „naklonované“ kmenové buňky byly ve skutečnosti vytvořeny pomocí umělého oplodnění.


The fraud has bewildered the science community, particularly because the claim that the Korean researchers made was so transparently false.

Podvod vyvolal ve vědecké komunitě zmatek, zejména proto, že tvrzení korejských vědců byla tak okatě falešná.


Why, then, did they place their reputations and careers in jeopardy?

Proč tedy ohrozili svou reputaci i kariéru?


Medical research has always faced many challenges, even when the scientific quest was simply one of discovery.

Lékařský výzkum se vždy potýkal s mnoha překážkami, i když se vědecké bádání omezovalo na prosté odhalování nových skutečností.


Now, the challenges are complicated by politics, market forces, and national interests.

Dnes toto úsilí komplikují politika, tržní tlaky a národní zájmy.


With stem cell research, huge fortunes depend on which group takes the lead, wherever their laboratory is located.

V případě výzkumu kmenových buněk si skupina, která se dostane do čela, zajistí obrovské bohatství, ať už se její laboratoř nachází kdekoliv.


As the competition heats up, we should expect amazing developments -- and no doubt more public relations gimmicks.

Se sílící konkurencí bychom tedy měli očekávat úžasné objevy – a bezpochyby i další triky na upoutání zájmu veřejnosti.


When Malaysia's prime minister, Dr Mahathir Mohamed, recently announced that he intended to resign, Malaysians of Chinese descent joined Mahathir's Malay party loyalists in demanding that he reconsider.

Když malajsijský premiér dr. Mahathir Mohamed nedávno oznámil, že hodlá rezignovat, přidali se Malajsijci čínského původu k prosbě věrných členů Mahathirovy Malajské strany, aby svůj odchod ještě zvážil.


When Mahathir agreed to stay on, if only for another 16 months, the sighs of relief from these Chinese Malaysians were the loudest of all.

Když Mahathir přikývl, že zůstane, byť jen na dalších šestnáct měsíců, vydechli si čínští Malajsijci snad ze všech nejvíce.


That ethnic Chinese Malaysians rallied to Dr. Mahathir's side marks a quiet revolution in Malaysian politics, one that demonstrates how much Mahathir's nationalist image has softened during his 22 years in power.

Že se čínští Malajsijci postavili za Mahathira, je pro malajsijskou politiku malou revolucí, která dokazuje, nakolik se Mahathirův nacionalistický postoj za posledních dvaadvacet let, kdy je u moci, zmírnil.


It also shows how much Malaysia's ethnic Chinese have changed in their views about the nationalist movement that once seemed so antagonistic to them.

Je dokladem i toho, nakolik se malajsijští Číňané změnili ve svých postojích vůči nacionalistickému hnutí, které se kdysi vůči nim zdálo tolik nepřátelské.


When Southeast Asia's colonial rulers were overthrown four decades ago, ethnic Chinese often shunned the nationalist movements that fought for independence.

Když byli před čtyřmi desetiletími v jihovýchodní Asii svrženi koloniální vládci, etničtí Číňané stáli často mimo všech nacionalistických hnutí, která bojovala za nezávislost.


Some movements saw the local Chinese as outsiders or as intrinsically disloyal for seeming to have benefited disproportionately during the years of imperial rule.

Některá tato hnutí měla Číňany za outsidery, případně za zrádce: podle nich Číňané v období imperiální nadvlády nepřiměřeně profitovali.


Across the region, anti-Chinese communal violence was widespread.

Protičínské násilí bylo tehdy v regionu na denním pořádku.


In the decades since, many Chinese remained suspicious of political parties with ties to the former national liberation movements.

Na politické strany napojené na dřívější národnostně osvobozenecká hnutí se od té doby spousta Číňanů dívá s velkou nedůvěrou a podezíravostí.


V Malajsii se tyto obavy pomalu rozplývají.


Malaysia's Chinese citizens now view Premier Mahathir as a bastion against a new form of violent extremism: the threat posed by Muslim fundamentalism.

Malajsijští občané čínského původu dnes v premiérovi Mahathirovi vidí baštu proti nové podobě násilného extremismu: hrozbě muslimského nacionalismu.


Such a bulwark is something members of the vast Chinese diaspora across Southeast Asia need, not only in Malaysia, where Islamic extremism remains a small threat, but in Indonesia, where thousands of Chinese have been killed and injured in rioting in recent years, and where thousands more have seen their property damaged or lost.

Rozsáhlá čínská diaspora v jihovýchodní Asii takové ochranné opevnění nutně potřebuje, a to nejen v Malajsii, kde islámský extremismus nepředstavuje takovou hrozbu, ale především v Indonésii, kde bylo za posledních několik let v pouličních výtržnostech zabito a zraněno několik tisíc Číňanů a kde dalším tisícům Číňanů byl zničen nebo rozkraden jejich majetek.


Among most of Southeast Asia's ethnic Chinese, the presence of even a hint of allegiance to a secular distinction between faith and state in a Muslim leader is admired like a precious gem.

Etničtí Číňané obývající jihovýchodní Asii vzhlížejí k sebemenší narážce muslimského vůdce na světské rozdělení mezi vírou a státem jako na drahý klenot.


When found among Islamic believers like Mahathir, evidence of secular tolerance represents a rare sign of modernity and commitment to progress.

Když se důkaz světské tolerance objeví u islámských věřících, jako je Mahathir, je vzácnou známkou modernosti a příslibem pokroku.


Dr. Mahathir has always been a hard-headed modernist.

Dr. Mahathir byl vždy realistický modernista.


Lately, he has begun to admit that the "Malay first" policies he has promoted since 1969 have failed to produce the skilled Malay elite essential to a modern knowledge economy.

V poslední době začal dokonce přiznávat, že jeho politika "Malajci vpřed", kterou uplatňoval od roku 1969, nepřinesla onu kvalifikovanou malajskou elitu, jakou moderní ekonomika založená na vědomostech potřebuje.


Mahathir calls for young Malays to work harder, despite knowing that this is an unpopular thing to say.

Mahathir vyzývá mladé Malajce, aby více pracovali, přestože ví, že takové věci v zemi slyší neradi.


Much of this new tone in Malaysia's ethnic politics has gone unnoticed due to the furor surrounding Mahathir's efforts to discredit his former deputy, Anwar Ibrahim.

Změny tónu malajsijské etnické politiky si všiml málokdo, vzhledem k rozruchu kolem Mahathirových snah zdiskreditovat svého bývalého vicepremiéra Anwara Ibrahima.


This campaign to denigrate Mr. Anwar cost Mahathir's party, the United Malay National Organization (UMNO), much support among ethnic Malays.

Tato diskreditační kampaň stála Mahathirovu stranu, Sjednocenou malajskou národní organizaci (UMNO), nemalou podporu etnických Malajců.


Indeed, during the 1999 national elections, Mahathir retained power only with the help of Chinese voters.

V celostátních volbách v roce 1999 se Mahathir udržel u moci vlastně jen díky pomoci čínských voličů.


Now non-Malays hope that he will reconsider the idea of special treatment for ethnic Malays.

Nemalajci dnes proto věří, že Mahathir přehodnotí soubor zvláštních práv, která v zemi mají etničtí Malajci.


Such reform, however, remains anathema among Malays.

Pro ně je ale jakákoli reforma tohoto druhu trnem v oku.


Malaysia's ethnic Chinese are also impressed by Dr. Mahathir's skillful response to American demands to combat terrorism.

Na malajsijské čínské etnikum rovněž udělala dojem Mahathirova obratná reakce na americké požadavky v souvislosti s bojem proti terorismu.


The Premier used this opportunity to soften his anti-Western image by re-affirming his modernist and secular position against those who sympathized with Islamic extremism.

Premiér využil této příležitosti k tomu, aby zmírnil své protizápadní stanovisko a posílil svůj moderní a světský postoj vůči těm, kdo sympatizují s islámským extremismem.


By doing so he revitalized the multi-cultural base of the National Alliance that has ruled Malaysia since independence in 1957.

Vdechl tak nový život multikulturní základně Národní aliance, která vládne Malajsii od její nezávislosti v roce 1957.


All of this helped rally Malaysia's Chinese community to his side.

To vše Mahathirovi pomohlo k tomu, aby se malajsijská čínská komunita postavila na jeho stranu.


Contrast this with the Chinese in Indonesia, a country where everything secular and modern is associated with political and cultural conformity to the nation-state.

Zkusme to srovnat s postavením Číňanů v Indonésii, zemi, kde vše světské a moderní je politicky a kulturně podřízeno národnímu státu.


For thirty years, former President Suharto systematically discriminated against ethnic Chinese, while at the same time favoring a few select Chinese cronies, who helped his family and military colleagues make huge, ill-gotten profits.

Tamní bývalý prezident Suharto třicet let čínské etnikum systematicky diskriminoval, ale přitom protežoval několik svých vyvolených čínských přátel, kteří jeho rodině a vojenským kolegům pomáhali k obrovským, nečestně získaným penězům.


For the indigenous majority who remained poor, such cronyism spawned an image of the Chinese as corrupt and unscrupulously greedy.

Domorodá většina, která byla stále chudá, si na základě těchto "kamarádčoftů" vytvořila o Číňanech mínění, že jsou úplatní a chamtiví a že jdou přes mrtvoly.


Despite memories of the slaughter of Chinese during the anti-communist purges of the 1960s, Indonesia's Chinese were unprepared for the intense hatred shown in the riots of May 1998, when arson and looting, as well as gang rapes of numerous Chinese women, battered the Chinese community.

Přestože vraždění čínské populace během protikomunistických čistek v šedesátých letech mají indonéští Číňané dosud v čerstvé paměti, obrovská nenávist během nepokojů v květnu 1998, kdy se čínská komunita stala obětí žhářství, plundrování a znásilňování, je zaskočila.


Such violence still casts a shadow over ethnic relations in Indonesia.

Takové násilí je dodnes stínem na národnostních vztazích v Indonésii.


Successive Indonesian governments headed by Presidents Habibie, Abdulrahman Wahid and Megawati Sukarnoputri all welcomed the Chinese to play their customary leading role in business.

Všechny pozdější indonéské vlády v čele s prezidenty Habibiem, Abdulrahmanem Wahidem a prezidentkou Megawati Sukarnoputri čínské etnikum vyzývaly, aby se zpět vrátili do své tradičně vůdčí role v podnikání.


Yet Indonesian officials waver from assuring the Chinese that they retain equal rights as citizens, and they have allowed various forms of discrimination to run rampant.

Indonéští vládní úředníci se však zdráhají Číňanům slíbit stejná občanská práva, jako mají ostatní občané Indonésie, a mhouří oči nad mnoha různými formami diskriminace, které se mnohdy zcela vymykají kontrole.


Today's tensions between Indonesia's secularists, religious believers, and various Muslim extremist groups has taken the spotlight off the Chinese, allowing many to resume their economic role under conditions of growing uncertainty.

V centru dnešního napětí mezi indonéskými zastánci světského přístupu, věřícími a rozličnými muslimskými extremistickými skupinami už Číňané nejsou, takže mnozí z nich se mohou vrátit ke své ekonomické roli ve společnosti, byť v podmínkách rostoucí nejistoty.


But the personal security they crave, and which Malaysia's ethnic Chinese are achieving, is as far away as ever.

Osobní bezpečnost, o kterou jim jde a kterou malajsijské čínské etnikum pomalu získává, je stejně v nedohlednu jako dříve.


Indeed, Indonesia is unlikely any time soon to produce a leader they can depend upon in ways that Malaysia's Chinese now rely upon Premier Mahathir.

Není vskutku příliš pravděpodobné, že by se v indonéské politice zrodil vůdce, na něhož by se mohli spolehnou podobně, jako se malajsijští Číňané mohou dnes spolehnout na premiéra Mahathira.


Heavenly bliss, or hellish pain, depending on which team has scored: ours, or theirs.

Rajská píseň nebo pekelné kvílení, podle toho, který tým dal gól: náš, nebo jejich.


How can the trajectory of a ball cause so much pain or bliss?

Jak to, že dráha míče dokáže způsobit tolik radosti i bolesti?


For weeks I have sat at my television watching the World Cup.

Už několik týdnů sedím u televize a sleduji Světový pohár.


My wife threatens me with divorce and other disciplinary measures.

Moje žena mi vyhrožuje rozvodem a dalšími disciplinárními opatřeními.


What is the source of this attraction, this magic?

Co je ale zdrojem oné přitažlivosti, onoho kouzla?


The world of play is our permanent Garden of Eden.

Svět her je naší trvalou rajskou zahradou.


At any moment we may step from our real world into the freedom, innocence, and bliss of play.

Můžeme kdykoli opustit svět reality a vstoupit do světa svobody, nevinnosti, blaženosti ze hry.


What do they have to do with each other?


Each delineates a sacred sphere of freedom and order, innocence, spirituality and justice from our everyday world of chaos, bondage, injustice and guilt.

Každý člověk si ve svém každodenním světě chaosu, bezduchosti, nespravedlnosti a viny vyhrazuje posvátný okruh svobody a pořádku, nevinnosti, spirituality a spravedlnosti.


The chessboard, the tennis court, the soccer field: within their boundaries we feel free because here it is we who make the rules and are not subjected to the iron laws of the outside world.

Sachovnice, tenisový kurt, fotbalové hřiště: uvnitř nich se cítíme svobodní, protože jsme to my, kdo píše pravidla, a protože jsme zde chráněni proti železným pravidlům vnějšího světa.


We feel innocent too, because the world of play is also a world of innocence: a Garden of Eden before the Fall.

Cítíme i jistou nevinnost, protože svět her je také světem nevinnosti: rajská zahrada před pádem.


Here we can be childishly selfish, we can gratify our thirst for success, power and domination - all without guilt.

Tady můžeme být dětinsky sobečtí, můžeme ukojit svou touhu po úspěchu, moci a nadvládě - to vše bez pocitu viny.


In the world of play freedom is generated, paradoxically, by restrictions.

Ve světě her vzniká svoboda paradoxně díky omezením.


In soccer, the basic rule is simple: the ball is to be moved, from the central point, into one of the goals.

Základní pravidlo kopané je zcela jasné: je třeba přepravit míč od středu do jedné z branek.


If the ball would roll from the center point straight into one of the goals, its track would be, or would seem to be, strictly determined and the whole thing would be boring.

Pokud by se měl míč odkutálet od středu hřiště do branky přímou čarou, byla by jeho dráha - či zdála by se - přesně určená a to by nudilo.


To generate freedom, rules put obstacles in the way of the ball and complicate its movement.

Abychom pocítili svobodu, vznikla pravidla, která míči do jeho dráhy kladou překážky a jeho pohyb ztěžují.


First, two teams of eleven players are put on the field with the task of getting the ball into the goal.

Nejprve umístíme na hřiště dvě skupiny po jedenácti hráčích, jejichž úkolem je dostat míč do branky.


Second, they are told to get the ball into opposite goals.

Pak jim řekneme, aby míč vpravili do soupeřovy branky.


With twenty-two players with their own wills and skills, with various movements of confrontation and cooperation, the number of possible combinations is increased almost ad infinitum.

Hráčů je dvaadvacet a mají různý cíl a různé schopnosti. Připočteme-li k tomu, kolik různých konfrontačních a kooperačních manévrů mohou uskutečnit, počet možných kombinací narůstá téměř ad infinitum .


After this only one additional factor is needed to create a real world of happy surprises, freedom and bliss: the ball.

Ke stvoření skutečného světa blahých překvapení, svobody a blaha pak už stačí jeden jediný faktor: míč.


Balls are among the most important "freedom generators" in our lives.

Míče jsou jedním z nejvýznamnějších ,,tvůrců svobody", jaké známe.


It is an object and, nevertheless, it seems to be free.

Je to sice jen předmět, ale máme pocit, že je doopravdy svobodný.


By introducing the factor of chance and unpredictability into the game, the ball transforms a bitter and down-to-earth human fight into an epiphany of spirituality and freedom.

Tím, že do hry přináší faktor náhody a nepředvídatelnosti, transformuje hořký a všední lidský zápas ve zjevení spirituality a svobody.


In its brisk movements chance and human will interact, dance, and somersault with each other.

V jeho rychlých pohybech na sebe vzájemně působí náhoda a lidská vůle, tančí spolu a dělají kotrmelce.


The ball flashes to and fro in happy irresponsibility - between human will and chance, freedom and limitation, success and failure, hope and the loss of hope - to bounce back into the world of hope in the next moment.

Míč se ve své bezstarostné nezodpovědnosti míhá tam a zpátky - mezi lidskou vůlí a náhodou, svobodou a omezeními, úspěchem a prohrou, nadějí a zoufalstvím -, jen aby hned v příští chvíli vskočil do světa plného nadějí.


But that sacred does not exist without the profane.

Svatost ale nemůže existovat bez světskosti.


The football field is marked off and opposed to the surrounding world.

Fotbalové hřiště je ohraničené a stojí proti němu okolní svět.


The experience and the sacred ceremony remain incomplete if tension between the field and the grandstand is missing.

Zážitek a posvátný rituál by nebyly to, co jsou, kdyby napětí mezi hrací plochou a tribunou chybělo.


The clean emerald field and freedom of the game must be opposed by the howling mob in the darkness of the stands, burning red torches and jerking between ecstatic joy and hellish misery.

Proti čistému smaragdovému poli a svobodě hry musí stát hučící dav kdesi v šeru ochozů, hořící rudé pochodně potácející se mezi extatickým veselím a srdcervoucími muky.


In our everyday lives, reason and passions are mixed.

V našem každodenním životě se rozum a vášně mísí.


Soccer (like some other games) separates, and opposes to each other, these two realms.

Kopaná (a stejně tak některé další hry) tyto dvě říše od sebe dělí a staví je proti sobě.


All passions, emotions and instincts are pushed over to the side of the spectators.

Všechny vášně, emoce a instinkty najednou z diváků musí ven.


They rage and love, prance and explode, and finally reach a catharsis (if their team wins) or to descend into hell (if their team loses ).

Zuří a milují, dovádějí a vybuchují, aby nakonec dospěli ke katarzi (pokud jejich tým vyhraje) nebo do pekla (pokud prohraje).


At the same time, they watch, perceive, and experience the freedom of Apollonian or Platonic spirituality of the game going on in the field.

Spolu s tím sledují, pozorují a zažívají svobodu apollónské či platónské spirituality hry, která se odvíjí na trávníku pod nimi.


Yes, players move in a world of spirituality.

Ano, hráči se pohybují ve světě spirituality.


They act according to clear, sacred rules.

Jednají podle jasných, svatých pravidel.


While in play, they are supposed to act as pure rational beings who leave behind their everyday passions and emotions, personal wishes or fears.

Když hrají, mají se chovat jako čistě racionální bytosti, kteří své každodenní vášně a emoce, osobní přání a obavy musejí hodit za hlavu.


They move in the world of pure morality and justice.

Pohybují se ve světě čiré smrtelnosti a ryzí spravedlnosti.


The player's world is one of justice and total impartiality; of a perfect equality of opportunity, which is never achieved in our everyday lives.

Hráčův svět je světem spravedlnosti a naprosté nestrannosti, světem dokonalé rovnosti příležitostí, jehož v našem běžném životě nemůžeme dosáhnout.


Even advantages deriving from the direction of the wind are balanced.

Dokonce i výhoda v podobě směru větru je tady vyvážena.


When and where do we, the privileged and the underprivileged, change sides in the real world?

Kdy a kde si my, privilegovaní a neprivilegovaní, v reálném světě vyměňujeme postavení?


Players, too, are not supposed to break the rules.

Ani fotbalisté ale nesmějí porušovat pravidla.


If they do, they are punished and, if they relapse, excluded from play.

Pokud se tak stane jednou, jsou potrestáni, a pokud vícekrát, jsou vyloučeni ze hry.


They are expelled from the sphere of spirituality and we see them disappearing into the chilly Hades of the locker room.

Jsou vypovězeni z území spirituality a mizí do mrazivého záhrobí šaten.


The real expulsion from Paradise comes only if the sanctity of play is profaned, if the spell is broken: by players falling out of their angelic roles and starting a fight in the field; by a cheating referee; by people realizing that a match is rigged; by spectators invading the field.

Skutečné vyhnání z ráje nastává až tehdy, je-li svatost hry znesvěcena, je-li kouzlo zničeno: když hráči vypadnou ze svých andělských rolí a začnou se na hřišti rvát, když sudí podvádí, když diváci zjistí, že zápas je zmanipulovaný, nebo když neurvalí fanoušci proniknou na hrací trávník.


Such events do lasting damage to people and to the community.

Takové případy dlouhodobě uškodí jak lidem, tak celému společenství.


It is a bitter shock to realize the fragility of our world of freedom, spirituality, and dignity and awaken again (as we will when the Cup winner is decided) in our less hospitable everyday world.

Je to krutý šok, uvědomit si křehkost našeho světa svobody, spirituality a důstojnosti a probudit se (tak jako se probudíme, až mistrovství skončí) do našeho mnohem méně přívětivého každodenního života.


Egypt potřebuje prezidenta, nikoli faraóna


Egypt is undergoing a heated nationwide debate over political reform.

Egypt prochází vzrušenou celonárodní debatou o politické reformě.


The central issue is a demand by all opposition parties and civil society groups to amend the 1971 constitution and abolish the 23-year-old State of Emergency that was imposed following Anwar Sadat's assassination in 1981.

Ústředním tématem je požadavek všech opozičních stran a mnoha občanských uskupení na změnu ústavy z roku 1971 a zrušení 23 let starého stavu ohrožení, který byl zaveden po atentátu na Anvara Sadata roku 1981.


But President Hosni Mubarak and the ruling National Democratic Party have been stonewalling since the mid-1980's.

Prezident Husní Mubarak a vládnoucí Národně demokratická strana však už od poloviny 80. let dělají obstrukce.


What makes the demands for reform more pressing this time are ominous developments in Egypt, the region, and in the wider world.

Vzhledem k neblahým událostem v Egyptě, v regionu a v širším světě jsou však tentokrát požadavky na reformu naléhavější.


At home, concern about Mubarak's age (76) and deteriorating health has grown.

Na domácí scéně zesílily obavy ohledně Mubarakova věku (76) a jeho zhoršujícího se zdravotního stavu.


Mubarak's ill health, widely rumored for years, was never officially acknowledged until November 2003, when it could no longer be covered up.

Mubarakovo podlomené zdraví, o němž se šíří zvěsti už celé roky, nebylo oficiálně přiznáno až do listopadu 2003, kdy už nebylo možné potíže skrývat.


While speaking to Parliament, Mubarak fainted before millions of TV viewers.

Během své řeči v parlamentu Mubarak omdlel před zraky milionů televizních diváků.


Although he returned an hour later and delivered the rest of his speech, Egyptians began to demand greater transparency regarding the president's health as well as other state affairs.

Přestože se hodinu nato vrátil a pronesl zbytek svého projevu, Egypťané se začali domáhat větší transparentnosti ve věci prezidentova zdraví i dalších státních záležitostí.


Meanwhile, Egypt's sagging economy, high unemployment rate, and rampant corruption have driven many Egyptian youngsters to despair.

Egyptské chřadnoucí hospodářství, vysoká míra nezaměstnanosti a bující korupce zároveň přivádějí mnohé mladé Egypťany k zoufalství.


More than one half of living Egyptians were born since Mubarak assumed office.

Více než polovina žijících Egypťanů se narodila od chvíle, kdy se Mubarak ujal úřadu.


According to a recent report by the UN Development Program, roughly half of those between 15 and 30 years old dream of emigrating to Europe, North America, or Australia.

Podle nedávné zprávy Rozvojového programu OSN zhruba polovina obyvatel mezi 15 a 30 lety sní o emigraci do Evropy, Severní Ameriky nebo Austrálie.


There are weekly reports of would-be illegal Egyptian immigrants drowning in the Mediterranean.

Týden co týden přicházejí zprávy o tom, že se ve Středozemním moři utopili Egypťané usilující o ilegální odchod do cizí země.


A few weeks ago, several youngsters suffocated to death while being deported back to Egypt across the Libyan desert in overloaded trucks.

Před nemnoha týdny se několik mladých lidí udusilo během deportace zpět do Egypta přes Libyjskou poušť v přeplněných náklaďácích.


The incident caused an uproar that compelled the authorities to arrest, interrogate, and try the Egyptian police officers in charge.

Incident vzbudil rozruch, který přiměl úřady k zatčení a výslechu zodpovědných egyptských policistů a k zahájení soudního procesu.


Regional and international events have also emboldened the Egyptian opposition, not only to press for reform, but to focus on amending the constitution's articles that pertain to the presidency.

Regionální a mezinárodní dění také egyptské opozici dodalo odvahy, a to nejen k tlaku na reformu, ale i k soustředěnosti na úpravu těch ústavních článků, které se váží k prezidentství.


Mubarak has been re-elected four times, and rumors have persisted that he will either seek a fifth six-year term or establish a "hereditary republic" and groom his 41-year old son, Gamal, to succeed him, like Syria's Hafez al-Assad and son, Bashar.

Mubarak byl zvolen už čtyřikrát a stále se šíří zvěsti, že buď bude usilovat o páté šestileté funkční období, nebo nastolí „dědičnou republiku" a přivede k následnictví svého jedenačtyřicetiletého syna Gamala, jak učinili Háfiz Asad a jeho syn Bašár v Sýrii.


The opposition battle cry is "No" to Mubarak's re-election and "No" to passing the presidency to Gamal.

Bojovým pokřikem opozice je „Ne" Mubarakově znovuzvolení a „Ne" postoupení prezidentského úřadu Gamalovi.


Many Egyptians may not have major misgivings about Gamal Mubarak per se, but they find it mortifying that, after 24 years of the father, they might be stuck with another 24 or more years of the son.

V mnohých Egypťanech nemusí sice samotný Gamal Mubarak probouzet zásadnější zlé předtuchy, považují ale za pokořující, že by po 24 letech s otcem mohli uvíznout v dalších 24 či více letech se synem.


The current constitution was adopted in October 1971, and has 211 articles, 30 of which concern the presidency.

Současná ústava byla přijata v říjnu 1971 a má 211 článků, z nichž 30 se týká prezidentství.


The president is nominated by two-thirds of the People's Assembly, and endorsed in a plebiscite that allows only for a simple "Yes" or "No."

Prezidenta nominují dvě třetiny Lidového shromáždění a schvaluje jej lidové hlasování, které povoluje jen prosté „Ano" nebo „Ne".


A simple majority of the ballots is required to win a six-year term, which is renewable indefinitely by the same process.

K získání šestiletého funkčního období je zapotřebí prosté většiny hlasů, již lze tímtéž postupem do nekonečna obnovovat.


These lax procedures contrast jarringly with the president's powers.

Tyto laxní postupy ostře kontrastují s prezidentovými pravomocemi.


The president is the head of state and commander-in-chief; officiates over the Supreme Judiciary Council, the Supreme Police Council, and the Cabinet of Ministers; and can appoint and recall one or more vice-presidents at his sole discretion.

Prezident je hlavou státu a vrchním velitelem, vede Nejvyšší soudní radu, Nejvyšší policejní radu a kabinet ministrů a podle svého uvážení může jmenovat nebo odvolat jednoho či více viceprezidentů.


He also appoints the prime minister and senior ministers, and must approve all other ministers, ambassadors, and state representatives.

Jmenuje také ministerského předsedu a služebně starší ministry a musí schválit všechny ostatní ministry, velvyslance a zástupce státu.


He can call general elections, declare war, impose a state of emergency, and issue decrees that have the force of law.

Může vypsat všeobecné volby, vyhlásit válku či stav ohrožení a vydávat nařízení, která mají platnost zákona.


There are no checks and balances on these powers.

Tyto pravomoci neomezují žádné mantinely moci.


A single article stipulates that, "Accusation of the President of committing grand treason or any other criminal act may be made upon a motion submitted by at least one-third of members of the People's Assembly and approved by two-thirds."

Jediný článek stanovuje: „Obvinit prezidenta ze spáchání velezrady či jiného trestného činu lze na návrh podaný alespoň jednou třetinou členů Lidového shromáždění a schválený dvěma třetinami."


The president is then suspended from carrying out his duties, and the vice-president fills in until the accusation is resolved.

Prezident je pak zbaven výkonu svých povinností, a než se obžaloba vyřeší, zastoupí jej viceprezident.


But Mubarak has never enacted the law essential to implementing this article or appointed a vice-president, despite repeated popular demands to do so.

Mubarak však nikdy neschválil zákon nezbytný pro uplatnění tohoto článku, ani nejmenoval viceprezidenta, navzdory opakovaným široce rozšířeným žádostem.


The result has been a de facto "imperial presidency," with Mubarak likened to the god-king Pharaohs of ancient Egypt.

Výsledkem je de facto „imperiální prezidentství" a Mubarak je přirovnáván ke starověkým egyptským faraónům, již byli bohy i králi.


No other head of state in modern times enjoys as much power.

Žádná jiná hlava státu v moderních dobách nepožívá tolik moci.


A more apt analogy popular in Egypt compares Mubarak to Leonid Brezhnev, who for two decades presided over the Soviet Union's stagnation and decline.

Výstižnější přirovnání, v Egyptě populární, srovnává Mubaraka a Leonida Brežněva, jenž byl po dvě desetiletí prezidentem stagnace a úpadku Sovětského svazu.


Egypt's status as a regional power under Mubarak has similarly weakened steadily.

Postavení Egypta coby regionální mocnosti pod Mubarakem také vytrvale slábne.


On the economic front, annual foreign investment inflows have plummeted from $3 billion in the mid-1990's to a minuscule $300 million in 2003.

Co se hospodářství týče, roční příliv zahraničních investic spadl ze tří miliard USD v polovině 90. let na nepatrných 300 milionů USD v roce 2003.


Demands for reform are now focused on introducing direct presidential elections with two or more contenders, and limiting presidents to two consecutive terms in office.

Reformní požadavky se nyní soustřeďují na zavedení přímých prezidentských voleb se dvěma či více kandidáty a na omezení prezidentů na dvě po sobě jdoucí funkční období.


It is no less important to reduce the presidency's sweeping powers and formulate viable mechanisms for enforcing the accountability of all public officials without exception.

Neméně důležité je zredukovat rozsáhlé pravomoci prezidenta a formulovat životaschopné mechanismy vymáhání zodpovědnosti od všech veřejných činitelů bez výjimky.


Should Mubarak and his government fail to recommend constitutional amendments that satisfy these demands, ever more Egyptians will desert the regime and risk their lives in search of salvation in other lands.

Nedokáže-li Mubarak a jeho vláda navrhnut ústavní změny, které uspokojí tyto požadavky, ještě více Egypťanů bude režim opouštět a riskovat život, aby se pokusili najít spásu v jiné zemi.


President Bush has asked that Americans not "play politics" at this moment of terrible national disaster.

Prezident Bush požádal Američany, aby ve chvíli strašlivé celonárodní katastrofy „nedělali politiku“.


But asking hard questions of our nation's leaders is exactly what democracy demands when the government's response to Hurricane Katrina is widely viewed as "a national disgrace."

Kladení tvrdých otázek vedoucím představitelům státu je však přesně tím, co demokracie žádá, když je reakce vlády na hurikán Katrina všeobecně pokládána za „národní ostudu“.


Katrina came with at least two days' warning, but authorities waited to issue an evacuation order.

Katrina se přihnala s nejméně dvoudenním varováním, ale úřady s nařízením o evakuaci otálely.


There was no transportation for people without cars or money, facilities to house and care for refugees were insufficient, there were no forces in place to deliver desperately needed supplies or to secure order, and there was nowhere near the number of boats, helicopters, and other craft necessary to rescue the stranded.

Pro lidi bez aut či bez peněz neexistovala žádná přeprava, ubytovací kapacity a péče o uprchlíky byly nedostatečné, na místě nepůsobily žádné síly, které by doručovaly zoufale potřebné zásoby nebo zajišťovaly pořádek, a počet člunů, vrtulníků a dalších prostředků nezbytných k záchraně lidí v bezvýchodné situaci ani zdaleka nepostačoval.


Hampered by a National Guard with 40% of its people in Iraq, the pace of getting military personnel to the hardest hit areas was inordinately slow.

Rychlost přesunu vojenského personálu do nejhůře zasažených oblastí, který ještě ztěžovala skutečnost, že Národní garda má 40% svých příslušníků v Iráku, byla neskonale pomalá.


For four days, there was simply no clear center of command and control.

Plné čtyři dny neexistovalo žádné jasné centrum velení a kontroly.


As a result, countless people suffered and died.

Následkem toho trpěl a umíral bezpočet lidí.


Much of this failure is the result of the Bush administration's policies, which effectively eroded the capacities of the Federal Emergency Management Agency (FEMA), the government agency primarily responsible for dealing with disasters.

Toto selhání je z velké části důsledkem politiky Bushovy administrativy, která v podstatě rozleptala kapacity Federální agentury pro řízení záchranných prací (FEMA) – vládní agentury, která zodpovídá především za odvracení následků živelních pohrom.


Obsessed with the war on terror as well as an ideology of privatizing the functions of government, the administration systematically sapped FEMA's long-term ability to prevent disaster or at least cushion the blows when prevention is not possible.

Administrativa posedlá válkou proti terorismu a také ideologií privatizace vládních činností systematicky podkopávala dlouhodobou schopnost FEMA předcházet živelním pohromám nebo přinejmenším změkčovat jejich dopady tam, kde prevence není možná.


FEMA was downsized and downgraded from a cabinet position, then placed under the Department of Homeland Security.

FEMA byla zmenšena, degradována z vládní úrovně a poté začleněna pod ministerstvo vnitřní bezpečnosti.


Its mission of disaster planning and preparation was dropped entirely, and its focus was altered to fight terrorists.

Její původní poslání plánovat a připravovat se na živelní pohromy bylo zcela opuštěno a ohnisko její činnosti se přesunulo na boj proti teroristům.


Its leadership had no experience in disaster management.

Její vedení nemělo žádné zkušenosti s řízením záchranných prací.


The past director was one of Bush's Texas political cronies, and the current director's qualifications include a stint as commissioner for judges and stewards with the International Arabian Horse Association, where he was asked to resign for "supervision failures."

Minulý ředitel byl jedním z Bushových politických kamarádíčků z Texasu, zatímco kvalifikace současného ředitele zahrnuje i působení ve funkci komisaře pro rozhodčí a správce v Mezinárodní asociaci arabských koní, kde byl požádán o odstoupení kvůli „selháním při dozoru“.


Since 2001, billions of dollars were shifted from disaster relief to homeland security and the war in Iraq.

Od roku 2001 byly miliardy dolarů přesunuty z pomoci při živelních pohromách na vnitřní bezpečnost a válku v Iráku.


Key disaster mitigation programs were slashed and federal funding for post-disaster relief was cut in half.

Klíčové programy pro zmírnění následků živelních pohrom byly okleštěny a federální financování materiální podpory po živelních katastrofách seškrtáno na polovinu.


The Army Corps of Engineers' budget for levee construction in New Orleans was gutted, including funds specifically aimed at the Southeast Louisiana Urban Flood Control Project.

Rozpočet Armádního sboru ženistů na výstavbu zátopových hrází v New Orleans byl vyrabován, a to včetně fondů konkrétně zaměřených na Projekt městské protipovodňové kontroly v jihovýchodní Louisianě.


Preventive measures to protect people and property were not carried out despite FEMA's own conclusion in 2001 that a major hurricane hitting New Orleans was one of the three "likeliest, most catastrophic disasters facing this country."

Preventivní opatření na ochranu lidí a majetku nebyla prováděna navzdory závěru, který v roce 2001 učinila samotná FEMA a podle něhož je zasažení New Orleans velkým hurikánem jednou ze tří „nejpravděpodobnějších a nejkatastrofičtějších živelních pohrom, které této zemi hrozí“.


Believing FEMA to be an "oversized entitlement program" and that the "business of government is not to provide services," Bush's first FEMA director instituted new outsourcing requirements as part of a major privatization effort.

V domnění, že FEMA je „nadměrně velkým nárokovatelným programem“ a že „úlohou vlády není poskytovat služby“, stanovil první Bushův ředitel FEMA v rámci velkého privatizačního úsilí nové požadavky na outsourcing.


This provoked a brain drain as experienced FEMA personnel moved into the private sector

To vyvolalo odliv mozků, neboť zkušení zaměstnanci FEMA se přesunuli do soukromého sektoru.


Privatization also left poorer states and poorer communities especially vulnerable.

Privatizace rovněž učinila obzvláště zranitelnými chudší státy a chudší komunity.


As money dried up and federal programs were contracted out to private firms at higher rates, only the richest and politically most important states and communities could compete successfully for the scarce federal grants necessary to pay for services.

Jelikož přísun peněz vyschl a federální programy byly nasmlouvány za vyšší ceny, pouze nejbohatší a politicky nejvýznamnější státy a komunity mohly úspěšně soupeřit o ojedinělé federální granty, které jsou pro platby za služby nezbytné.


For example, Florida (with 16 more electoral votes than Louisiana and where the president's brother governs) received its requested funding to protect its wetlands.

Například Florida (která má o 16 volitelů více než Louisiana a kde je guvernérem prezidentův bratr) získala požadované finance na ochranu svých mokřadů.


By contrast, a more needy Louisiana (with its staggering 24% poverty rate) was denied its request for flood-mitigation funds in 2004.

Naproti tomu potřebnější Louisianě (s ohromující čtyřiadvacetiprocentní mírou chudoby) byla v roce 2004 zamítnuta žádost o poskytnutí prostředků na zmírnění následků povodní.


With Louisiana's ability to protect itself weakened and the center of disaster relief badly undermined, an inadequate government response and unnecessary destruction were almost inevitable -- with the poor paying the price.

Vzhledem k oslabené schopnosti Louisiany chránit se a silně podkopanému centru pro pomoc při živelních pohromách byly nedostatečná vládní reakce a zbytečná destrukce téměř nevyhnutelností – přičemž cenu zaplatí chudí.


But the failure of this administration runs deeper than its chronic and intentional diversion of resources away from the types of policies that keep people safe from disaster.

Selhání této administrativy má však hlubší kořeny než pouhé chronické a úmyslné odčerpávání prostředků od toho typu politiky, který poskytuje lidem bezpečí před živelními pohromami.


Despite scientific evidence demonstrating that the increased intensity and frequency of hurricanes is related to climate change, the Bush administration systematically rejects participation in international climate-protection regimes.

Navzdory vědeckým důkazům, které ukazují, že zvýšená intenzita a frekvence hurikánů souvisí s klimatickými změnami, Bushova administrativa systematicky odmítá účast na mezinárodních režimech klimatické ochrany.


Rather than continue a ban on wetlands development instituted by previous administrations, the Bush administration overturned it.

Místo aby pokračovala v zákazu sanace mokřadů, který ustavily předchozí administrativy, Bushova administrativa tento zákaz zrušila.


Because development-provoked erosion has brought the Gulf of Mexico 20 miles closer to land than it was in 1965, hurricanes are able to retain more strength, and their winds and waves pack more speed and destructive power.

A protože eroze vyvolaná sanací posunula Mexický záliv o 32 kilometrů blíže k pevnině, než tomu bylo v roce 1965, mohou hurikány získávat na síle a jejich větry a vlny nabírají vyšší rychlost a ničivou sílu.


Similarly, loss of wetlands threatened New Orleans' levees, which were built on the assumption that they would have 40 to 50 miles of protective swamp as buffer between the city and the Gulf of Mexico.

Ztráta mokřadů navíc ohrozila i neworleanské zátopové hráze, které byly vybudovány za předpokladu, že mezi městem a Mexickým zálivem bude existovat nárazníková zóna vyplněná ochrannými mokřady o šířce 65 až 80 kilometrů.


Despite every major study showing that a massive coastal restoration program and higher levees were needed to protect New Orleans, the administration permitted federal agencies to stop protecting 20 million acres of wetlands, allowed developers to drain thousands of acres and in 2004 cut funding for holding back the waters of Lake Pontchartrain by more than 80%.

A ačkoliv všechny významné studie ukázaly, že k ochraně New Orleans je zapotřebí rozsáhlý program obnovy pobřeží, administrativa povolila federálním agenturám zastavit ochranu 20 milionů akrů mokřadů, umožnila developerům vysušit tisíce akrů a v roce 2004 snížila prostředky na zadržování vod jezera Pontchartrain o více než 80%.


New Orleans is America's canary in the mineshaft.

New Orleans je americkým kanárkem v důlní štole.


Ideologies of privatization that incapacitate effective government, permitting the privileged to save themselves while leaving the poor clinging to roofs, must now be challenged.

Privatizační ideologie, které ochromují efektivní vládu, umožňují privilegovaným, aby se zachránili, a chudé přitom nechávají přilepené na střechách, nyní musí být zpochybněny.


This disaster is a chilling reminder of what happens when government fails to protect its citizens, and it is imperative that Americans demand accountability.

Tato katastrofa je mrazivou připomínkou, co se stane, když vláda nedokáže ochránit své občany, a je bezpodmínečně nutné, aby Američané žádali vyvození zodpovědnosti.


Officials who did not do their jobs must be dismissed, and elected officials whose policies aggravated the devastation wrought by Katrina must be removed from office.

Oficiální činitelé, kteří nedělali svou práci, musí být propuštěni, a volení zástupci, jejichž politika jen prohloubila devastaci způsobenou hurikánem Katrina, musí být odvoláni z funkcí.


We owe this to the dead and to the survivors.


The death watch for Fidel Castro is something that only Gabriel Garcia Marquez could get right.

Čekání na smrt Fidela Castra je něčím, co mohl správně vystihnout pouze Gabriel García Márquez.


His novel Autumn of the Patriarch captures perfectly the moral squalor, political paralysis, and savage ennui that enshrouds a society awaiting the death of a long-term dictator.

Jeho román Podzim patriarchy dokonale zachycuje mravní špínu, politickou paralýzu a surovou nudu obestírající společnost, která čeká na smrt dlouholetého diktátora.


Commandante Fidel's departure from power, of course, will be solely a matter of biology, and the few pictures of him that have emerged since he took ill last year clearly show biology at work.

Odchod komandanteho Fidela od moci bude samozřejmě výlučně biologickou otázkou a oněch několik málo snímků, které se objevily od jeho loňského onemocnění, zřetelně zachycuje biologický proces na postupu.


When the end comes, change in Cuba could be as vast as any that greeted the end of the last century's great dictators.

A jakmile přijde konec, změny na Kubě by mohly být stejně obrovské jako všechny změny, které předznamenal skon velkých diktátorů minulého století.


Stalin, Franco, Tito, Mao: all were mostly alike in their means and methods.

Stalin, Franco, Tito, Mao: ti všichni se do značné míry podobali svými prostředky a metodami.


How they passed from the scene, however, was often very different, and these differences can shape societies for years and decades to come.

Jejich odchod ze scény se však často velmi lišil a tyto rozdíly mohou utvářet společnosti na celá léta a desetiletí dopředu.


On March 9, 1953, from the Gulf of Finland to the Bering Sea, everything stood still; likewise in Warsaw, Budapest, Prague, and East Berlin.

Devátého března 1953 se zastavilo vše od Finského zálivu až po Beringovo moře; podobně tomu bylo i ve Varšavě, Budapešti, Praze a východním Berlíně.


In Beijing, Mao Zedong himself bowed low before an immense effigy of Joseph Stalin.

V Pekingu se i sám Mao Ce-tung hluboce poklonil před obří podobiznou Josifa Stalina.


Huge mourning crowds, crying, nearly hysterical, could be seen all over the vast empire Stalin had ruled.

Po celém rozlehlém impériu, jemuž Stalin vládl, byly vidět obrovské smuteční průvody a ozýval se téměř hysterický pláč.


Yet, within days, the word Stalinism was being expunged from a new Soviet dictionary, and three years later my grandfather, Nikita Khrushchev, denounced Stalin's "cult of personality" in his famous "Secret Speech" to the Communist Party's XXth Congress.

A přesto se už za pár dní slovo stalinismus vymazávalo z nového sovětského slovníku a o tři léta později můj dědeček Nikita Chruščov odsoudil Stalinův „kult osobnosti“ ve svém slavném „tajném projevu“ na XX. sjezdu komunistické strany.


The Khrushchev thaw that followed may have been short-lived, but for the first time in Soviet history the possibility of change was opened -- a possibility that Mikhail Gorbachev seized upon in 1985.

Chruščovovské tání, které následovalo, možná bylo jen krátkodobé, avšak vůbec poprvé v sovětských dějinách se tehdy otevřela možnost změny – možnost, jíž v roce 1985 využil Michail Gorbačov.


The death of Marshal Josip Broz Tito brought forth an outpouring of another sort.

Smrt maršála Josipa Broze Tita způsobila výtrysk jiného druhu.


For decades, his personal rule imposed a false unity on Yugoslavia.

Jeho osobní vláda po celá desetiletí vnucovala Jugoslávii falešnou jednotu.


Following his death in 1980, that artificial state began to unravel, culminating in the genocidal wars in Bosnia, Croatia, and Kosovo of the 1990's.

Po jeho smrti v roce 1980 se tento umělý stát začal rozpojovat, což v 90. letech vyvrcholilo genocidními válkami v Bosně, Chorvatsku a Kosovu.


Not all long-term dictatorships, however, end in disintegration and mayhem.

Ne vždy však dlouholeté diktatury končí rozkladem a řeží.


Mao's death allowed for Deng Xiaoping's return from disgrace and internal exile.

Maova smrt umožnila návrt Teng Siao-pchinga z nemilosti a vnitřního exilu.


Deng quickly routed Mao's "Gang of Four" heirs, and in only a few years opened China's economy, fueling a capitalist revolution that has transformed China far more completely -- and successfully -- than Mao's socialist revolution ever did.

Teng rychle vystrnadil Maovy dědice z „gangu čtyř“, během pouhých několika let otevřel čínskou ekonomiku a rozdmýchal kapitalistickou revoluci, která proměnila Čínu dokonaleji – a úspěšněji –, než se to kdy povedlo Maově revoluci socialistické.


The Communist Party, of course, remains in power, and Mao's portrait still looms over Tiananmen Square.

U moci samozřejmě setrvává komunistická strana a na náměstí Tchien-an-men stále shlíží Maův portrét.


But both are mere relics of ideas and ideals that in reality have been consigned to the dustbin of history.

Obojí jsou však pouhé relikty myšlenek a ideálů, které byly ve skutečnosti vykázány na smetiště dějin.


Spain, too, escaped violent dissolution when Generalissimo Francisco Franco's fascist dictatorship collapsed at his death.

Rovněž Španělsko se vyhnulo násilnému rozpadu, když se fašistická diktatura generalissima Franciska Franka po jeho smrti zhroutila.


Here the old dictator can take some credit, for by re-establishing the monarchy under King Juan Carlos just before he died, Franco provided Spain with a foundation on which to build anew.

Zde je nutno připsat starému diktátorovi k dobru, že když krátce před smrtí znovuustavil monarchii s králem Juanem Carlosem v čele, poskytl Španělsku základy, na nichž mohlo začít znovu stavět.


Little did Franco realize that what Juan Carlos would build, with the help of a clever young Franco-era bureaucrat named Adolfo Suarez, was the modern, democratic Spain of today.

Jen stěží si přitom uvědomoval, že tím, co Juan Carlos s pomocí Adolfa Suáreze, mladého chytrého diplomata z Frankovy éry, postaví, bude dnešní moderní a demokratické Španělsko.


It was no accident that communist countries were (and are) usually run by geriatric leaders, and democracies by younger men and women.

Nebylo náhodou, že komunistické země obvykle řídili (a řídí) prastaří vůdci, zatímco v čele demokracií stojí mladší muži a ženy.


Old leaders can preside successfully over smoothly running countries that need no radical re-examination of their policies and purposes.

Staří vůdci mohou úspěšně řídit hladce fungující země, které nepotřebují radikální přehodnocení své politiky a cílů.


There are exceptions to this rule, of course -- Churchill, Adenauer, Deng, Reagan -- but states cannot count on fortune bringing an exceptional ruler their way.

Z tohoto pravidla samozřejmě existují výjimky – Churchill, Adenauer, Teng, Reagan –, avšak státy nemohou spoléhat na to, že jim osud přihraje výjimečného vládce.


Younger leaders are more likely to be able to cope with the chop and change of difficult times.

U mladších představitelů je pravděpodobnější, že se dokážou vypořádat s prudkými změnami v obtížných časech.


Political competition makes it necessary for all politicians, whatever their age, to stay on their toes, anticipate new problems, and remain open to new ideas aimed at addressing them.

Politická konkurence nutí všechny politiky bez ohledu na věk být neustále ve střehu, předjímat nové problémy a zůstávat otevřenými vůči novým myšlenkám usilujícím o jejich řešení.


No one can keep himself ensconced in high office subject only to death or his own boredom.

Nikdo si nemůže donekonečna hovět ve vysoké funkci a podléhat jen smrti či vlastní nudě.


One-party systems, one-man charismatic dictatorships, or a mixture of the two, as in Tito's Yugoslavia, are a guarantee of sclerotic minds and inert governments.

Systémy jedné strany, diktatury založené na jediném charismatickém vůdci nebo kombinace obojího jako v případě Titovy Jugoslávie jsou zárukou sklerotických hlav a liknavých vlád.


So what will become of Cuba after Fidel departs?

Co se tedy po Fidelově odchodu stane s Kubou?


Many observers portray Raúl Castro, Fidel's younger brother and designated heir, as a pragmatist -- the "practical Castro."

Mnozí pozorovatelé vykreslují Fidelova mladšího bratra a designovaného nástupce Raúla Castra jako pragmatika – jako „praktického Castra“.


When Cuba's lavish Soviet subsidies vanished in the early 1990's, it was Raúl who recognized that the regime's survival required economic reforms, pressing to allow private agricultural markets to reopen in order to boost food production and stave off possible starvation.

Když počátkem 90. let vyschly štědré sovětské dotace, byl to Raúl, kdo pochopil, že přežití režimu vyžaduje hospodářské reformy, a kdo naléhal, aby bylo znovu povoleno otevření soukromých zemědělských trhů s cílem zvýšit produkci potravin, a zabránit tak možnému hladomoru.


However, this is the same man who, as the head of Cuba's internal security apparatus, for many years represented the knuckles of an iron-fisted regime, directly responsible for imprisoning -- and often torturing -- thousands of dissidents.

Tentýž muž však zároveň jako hlava kubánského vnitřně bezpečnostního aparátu mnoho let představoval železnou pěst režimu a nese přímou zodpovědnost za věznění – a často i mučení – tisícovek disidentů.


So perhaps the best that could be hoped for is a Russian-style experiment with liberalization that is quickly called off by the regime's nervous Old Guard.

To nejlepší, v co lze doufat, je proto jakýsi experiment s liberalizací na ruský způsob, který však nervózní stará garda režimu stejně záhy odmítne.


Moreover, with the support of oil-rich allies like Venezuela's President Hugo Chávez -- and with the recent discovery of significant crude reserves off Cuba's own coast -- introducing reforms could well become less urgent.

Díky podpoře ropných spojenců, jako je venezuelský prezident Hugo Chávez – a také díky nedávnému objevu významných ložisek ropy u kubánského pobřeží –, by navíc zavádění reforem nemuselo být tak naléhavé.


In that case, Raúl may seek to cling grimly to the fossilized system that he helped build and maintain with such brutality.

V takovém případě se Raúl bude možná snažit dál nemilosrdně lpět na zkostnatělém systému, který pomáhal vybudovat a poté ho s takovou brutalitou udržovat.


But Raúl Castro is an old man himself, so we can hope for the prospect that some Deng or, better yet, a Suarez will ultimately emerge from the wreckage of Fidelism.

Rovněž Raúl Castro je však starý muž, takže výhledově můžeme doufat, že se z trosek fidelismu nakonec vynoří nějaký Teng nebo ještě lépe Suárez.


But for now, younger communist officials, like Foreign Minister Felipe Perez Roque, remain ideological hardliners whom many Cubans refer to as "los Taliban."

Prozatím však mladší komunističtí činitelé, jako je ministr zahraničí Felipe Pérez Roque, zastávají tvrdou ideologickou linii, takže jim mnozí Kubánci říkají „los Taliban“.


If they take control and stick to their guns, Cuba could face another long biology lesson.

Pokud se ujmou vlády a nezřeknou se svých zbraní, může Kubu čekat další dlouhá biologická lekce.


The European Central Bank is making its reputation at this time of turmoil and crisis.

Okamžik, kdy si Evropská centrální banka může získat renomé, je na dosah.


Barely a month after the rejection of the European Union Constitution in France and the Netherlands, the EU Summit in Brussels ended in a surprisingly acrimonious orgy of national egoisms and no deal. Then the terrorists struck in London.

Ani ne měsíc po odmítnutí Ústavní smlouvy Evropské unie ve Francii a Nizozemsku skončil nedávný summit EU v Bruselu uštěpačnými orgiemi národních egoismů a bez dohody o unijním rozpočtu.


With all this trouble, the ECB is showing itself to be an "anchor of stability" by steadfastly sticking to its mandate of insuring price stability.

Teď když se Evropa dostala do politických turbulencí, musí se ECB stát oporou stability.


Europe suffers from a profound crisis of confidence.

Evropu sužuje hluboká krize důvěry, která je překážkou hospodářského oživení.


Its economy, for example, cannot recover properly because consumers, lacking confidence in the ability of their political leaders to solve the economy's manifold economic problems (budget deficits, pensions, etc.), are saving for a rainy day they feel is just around the corner—and businessmen are reluctant to invest, because they don't trust government to make the necessary economic reforms.

Spotřebitelé, již přestali věřit ve schopnost svých politických lídrů vyřešit celou škálu problémů, spoří na horší časy, jež už jsou podle jejich mínění za dveřmi, zatímco podnikatelé váhají s investicemi, protože nedůvěřují vládám, že provedou potřebné hospodářské reformy.


The public's lack of confidence in the EU's political leadership is totally justified.

Jak onen ostudný bruselský summit jasně ukazuje, tato ztráta důvěry v politické vedení EU je zcela oprávněná.


Instead of actually doing something constructive about Europe's essential problem --reforming expensive welfare states to ensure global competitiveness--Europe's political leaders are hiding behind straw man arguments about "ultra liberal Anglo Saxon models," and pressuring the ECB to lower interest rates as if European economic weakness were Frankfurt's fault.

Místo aby evropští političtí vůdci podnikali něco konstruktivního k řešení zásadního problému Evropy, totiž reformy nákladných sociálních států, která by zajistila globální konkurenční schopnost, ukrývají se za argumenty připomínající strašáky v zelí, ať už jde o „ultraliberální anglosaské modely“, britskou rozpočtovou úlevu čili rabat nebo vysoké úrokové sazby, jako by hospodářská ochablost byla chybou ECB.


Europe's finance ministers portray the ECB as closed to dialogue.

Ve snaze podkopat nezávislost ECB se evropští ministři financí snaží získat větší slovo při rozhodování banky.


When testifying before the EU Parliament's Economic and Monetary Affairs Committee, Luxembourg prime minister and Euro-group chairman Jean-Claude Juncker said there should be "open and frank" talks between the euro-group ministers and the ECB—and French finance minister Dominique de Villepin said the same thing.

Lucemburský premiér a předseda eurospolku Jean-Claude Juncker během své výpovědi před Výborem pro hospodářské a měnové záležitosti Evropského parlamentu prohlásil, že ministři financí eurozóny by měli být při sdělování svých názorů ECB energičtější. Vyzval k „otevřeným a upřímným“ rozhovorům mezi ministry euroskupiny a ECB.


According to a knowledgeable ECB source, however, Europe's finance ministers regularly meet in secret with the ECB leadership for a mutual and frank exchange of views on monetary policy and other issues.


The dialogue already exists though the public does not know it. Such disingenuousness does little to boost confidence in Europe's political leadership.

Všichni ministři financí eurozóny jako jeden muž chtějí hovořit o snižování úrokových sazeb, což evropskému hospodářskému oživení nepomůže.


The ECB has done all it can for growth by giving Europe a prolonged period of monetary stability at record low interest rates.

ECB už Evropě dala delší období měnové stability při rekordně nízkých úrokových sazbách.


Does anyone really believe consumers are holding back on spending —and businessmen postponing their investments—in anticipation of that next drop in interest rates?

Skutečně si někdo myslí, že spotřebitelé omezují útraty – a podnikatelé odkládají investice – v očekávání dalšího poklesu úrokových sazeb?


To paraphrase Keynes, you can lead a horse to water but you can't make him drink.

Abychom parafrázovali Keynese, koně můžete dovést k vodě, ale stěží jej donutíte pít.


"The last thing Europe needs now is an interest rate cut," says one influential member of the ECB Governing Council in a candid assessment of the current situation. Capitulating to outside political pressure is no one's definition of an "anchor of stability."

„To poslední, co teď Evropa potřebuje, je snížení úrokových sazeb,“ říká jeden vlivný člen Rady guvernérů ECB ve svém otevřeném hodnocení současné situace. Kapitulaci před vnějším politickým tlakem nikdo nemůže považovat za „oporu stability“.


The euro would collapse, and the ECB finished as a creditable central bank.

Euro by se zhroutilo a ECB by byla jako věrohodná centrální banka odepsaná.


Moreover, ECB chief economist Otmar Issing predicts long- term interest rates would go up—not down—as inflationary expectations increased.

Hlavní ekonom ECB Otmar Issing navíc předpovídá, že dlouhodobé úrokové míry nebudou klesat, nýbrž stoupat, neboť posílila inflační očekávání.


So cutting interest rates would not only be stupid—it would be crazy.

Snižovat úrokové sazby by tedy nebylo jen hloupé: bylo by to šílené.


But the ECB is not going to cut rates even though, for public relations reasons of keeping the political wolves at bay, it deceptively hints it might.

Avšak ECB sazby nesníží, přestože naznačuje, že by mohla, aby si udržela politické vlky dál od těla.


Don't be fooled by such feints. The ECB is holding fast and, in doing so, demonstrates to Europe's peoples that there is at least one EU institution they can trust.

ECB se drží a nehne, čímž evropským občanům demonstruje, že existuje alespoň jedna evropská instituce, jíž mohou důvěřovat.


History shows political turmoil often leads to inflation, which only fuels further turmoil.

Dějiny prokazují, že politická vřava často vede k inflaci, která zase rozdmýchává další vřavu.


Europeans can bet their last euro the ECB will not let the fledgling common currency be ravaged by inflation because their political leaders, having failed to do their jobs, now fear they might lose them.

Evropané mohou vsadit své poslední euro na to, že ECB nedopustí, aby rodící se společnou měnu zpustošila inflace jen proto, že jejich političtí lídři, kteří nezvládli dělat dobře svou práci, se bojí, že o práci přijdou.


Indeed, the courage currently demonstrated by the ECB in sticking to its guns should serve as a model for Europe's future politicians.

Vskutku, kuráž, již v současnosti ECB předvádí tím, že si stojí za svým, by měla posloužit jako vzor pro budoucí evropské politiky.


Once they realize they can't bully the ECB into unwanted and self-destructive interest rate cuts, EU leaders actually might summon up the will to lead—which is, after all, what they have been elected to do.

Až si evropští lídři uvědomí, že ECB nemohou šikanou nutit do nepotřebného a sebevražedného snižování úrokových sazeb, mohli by snad nakonec najít odhodlání jednat jako vůdci – k čemuž ostatně byli zvoleni.


To understand what the Palestinian cause will look like without Yasir Arafat, consider the various titles that he currently holds.

Chceme-li pochopit, jak bude palestinská kauza vypadat bez Jásira Arafata, uvažme, jaké rozličné funkce v�současnosti zastává.


Arafat is Chairman of the PLO executive Committee, President of the Palestinian National Authority, Commander-in-chief of the Palestinian forces, and head of the Fatah movement.

Arafat je předsedou výkonného výboru OOP, prezidentem Palestinské národní samosprávy, velitelem palestinských ozbrojených sil a předsedou hnutí Fatáh.


The PLO embodies Palestinian national aspirations for independence and statehood.

OOP ztělesňuje palestinské národní úsilí o nezávislost a vlastní stát.


It is the highest political body for all Palestinians, both those living in Palestine and the refugees and other Palestinians in the diaspora.

Je to nejvyšší politický orgán pro všechny Palestince – pro ty žijící v�Palestině, pro uprchlíky i pro další Palestince v�diaspoře.


Arafat's successor will need to juggle between negotiations with Israel, which will require concession on refugees' "right of return" to Palestine, and the aspirations of more than three million Palestinians who wish to come back to the homes from which they were expelled in the wars of 1948 and 1967.

Arafatův nástupce bude muset balancovat mezi jednáními s�Izraelem, který bude požadovat ústupek z „práva na návrat“ uprchlíků do Palestiny, a aspiracemi více než tří milionů Palestinců, kteří se chtějí vrátit do svých domovů, z�nichž byli vyhnáni během válek v�letech 1948 a 1967.


Arafat's successor as President of the Palestinian National Authority will be bound by the Oslo Accords, which created an interim government, now headed by Prime Minister Ahmad Qurei, that is responsible for the day-to-day lives of Palestinians in the West Bank and Gaza.

Arafatův nástupce ve funkci prezidenta Palestinské národní samosprávy bude vázán dohodami z�Osla, které vytvořily prozatímní vládu, v�jejímž čele dnes stojí premiér Ahmad Kurája a která nese zodpovědnost za každodenní životy Palestinců na západním břehu Jordánu a v�Gaze.


Palestinians will have to decide whether to make the position of PNA president a powerful one or merely symbolic, as it now is.

Palestinci se budou muset rozhodnout, zda učiní funkci prezidenta samosprávy silnou, nebo pouze symbolickou, jako je nyní.


The latter option would make Qurei an empowered prime minister, which is what many Palestinians and others want.

Druhá možnost by z�Kuráji udělala premiéra obdařeného značnou mocí, což si mnoho Palestinců a nejen jich přeje.


The position of the commander of the Palestinian forces supposedly puts the various Palestinian military, security, and intelligence units under one leader, who is expected to ensure the rule of law.

Funkce velitele palestinských ozbrojených sil má sdružovat různé složky palestinské armády, bezpečnostních a zpravodajských služeb pod jediného vůdce, od něhož se očekává, že zajistí vládu zákona.


But these forces are now in disarray, with most uniformed Palestinian security agencies needing to be reorganized after four years of intensive effort by Israel to crush them.

V�těchto složkách však dnes panuje zmatek a po čtyřech letech intenzivních snah Izraele o jejich rozdrcení potřebuje většina uniformovaných palestinských bezpečnostních agentur reorganizaci.


The key factor in internal security is local paramilitary units.

Klíčovým faktorem vnitřní bezpečnosti jsou místní polovojenské oddíly.


These units, most of which are not controlled by the PNA's central leadership, are more loyal to grassroots figures than to uniformed PNA officers.

Tyto jednotky, z�nichž většinu nekontroluje ústřední vedení Palestinské národní samosprávy, jsou oddanější provinčním představitelům než uniformovaným důstojníkům samosprávy.


Local Fatah leaders like Marwan Barghouti have tremendous power over the nationalist armed units that are loosely organized under the title of the Al Aqsa Martyrs' Brigades.

Místní předáci Fatáhu, jako je Marwan Barghútí, mají obrovskou moc nad nacionalistickými ozbrojenými jednotkami, které jsou volně organizovány pod hlavičkou Brigády mučedníků od Al-Aksá.


Barghouti advocated and was trying to implement internal Fatah elections when the Israelis arrested him.

Barghútí prosazoval a snažil se ve Fatáhu zavést vnitřní volby, když ho zatkli Izraelci.


As a street leader who was elected as the head of the Bir Zeit University student council, he gained legitimacy by being chosen by his peers.

Jako pouliční vůdce, který byl zvolen šéfem studentské rady Birzeitské univerzity, si získal legitimitu tím, že si ho vyvolili jeho kolegové.


When the Oslo process began, he refused to accept any official position within the Palestinian Authority, choosing instead to remain close to the local Fatah cadres.

Když byl zahájen proces v�Oslu, odmítl přijmout jakoukoliv oficiální funkci v�palestinské samosprávě a raději se rozhodl zůstat nablízku místním kádrům Fatáhu.


Whoever fills Arafat's shoes will need to make sure that these brigades are satisfied that their status, demands, and leaders are respected.

Ať už na Arafatovo místo nastoupí kdokoliv, bude muset zajistit, aby byly tyto brigády spokojeny s�tím, jak je respektováno jejich postavení, požadavky a vedoucí činitelé.


Indeed, the power struggle that will ensue in the post-Arafat era will ultimately center on Al Fatah, the backbone of the PLO.

Mocenský boj, který se rozhoří v�postarafatovské éře, se bude v�konečném důsledku soustředit na hnutí Fatáh, jež tvoří páteř OOP.


A worldwide assembly chooses Fatah's 100-member revolutionary council, which in turn elects a 20-member central committee, where most of the power struggle will take place.

Celosvětové shromáždění vybírá stočlennou revoluční radu Fatáhu, která poté volí dvacetičlenný ústřední výbor, kde se odehraje největší část mocenského zápasu.


Many young street leaders will insist on an emergency meeting of the revolutionary council, or even holding the sixth general assembly (which would be the first since 1988).

Mnoho mladých pouličních vůdců bude trvat na mimořádné schůzce revoluční rady, nebo dokonce uspořádá šesté valné shromáždění (které by bylo od roku 1988 prvním).


Events in recent months show that the Al Asqa Martyrs' Brigades have forced even Arafat to take their demands into consideration.

Události posledních měsíců ukazují, že Brigády mučedníků od Al-Aksá přinutily dokonce i Arafata, aby bral jejich požadavky v�úvahu.


While much of the power struggle will take place within the nationalist camp, one must not overlook the Islamist camp led by Hamas and Islamic Jihad.

Velká část mocenského boje se sice strhne v�nacionalistickém táboře, ale nelze přehlížet ani islamistický tábor vedený hnutími Hamás a Islámský džihád.


Although the Islamists are unlikely to interfere in the post-Arafat power struggle, they will not sit idly by if the new leadership moves in what they consider the wrong direction.

Ačkoliv je nepravděpodobné, že by se islamisté vměšovali do postarafatovského boje o moc, rozhodně nebudou nečinně přihlížet, pokud se nové vedení vydá směrem, který budou oni pokládat za nesprávný.


Of course, the new leadership will have to reach some agreement with the Islamists regarding the rules of the game, both domestically and vis-à-vis Israel.

Nové vedení bude samozřejmě muset dospět s�islamisty k�nějaké dohodě o pravidlech hry, a to jak doma, tak směrem k�Izraeli.


Without such an agreement, and if the new leadership cracks down hard on the Islamists, a violent civil war could erupt.

Bez takové dohody a v�případě, že nové vedení podnikne proti islamistům rázné kroky, může vypuknout zuřivá občanská válka.


Most importantly, in order to consolidate his leadership, the next Palestinian leader must make some hard decisions and show some tangible results quickly.

A co je nejdůležitější, má-li si příští palestinský vůdce upevnit pozici, bude muset přijmout některá tvrdá opatření a v�brzké době se prokázat hmatatelnými výsledky.


The experience of the first Palestinian prime minister, who resigned largely because of his inability to deliver any improvements to his people -- particularly personal and collective security, the rule of law, and an end to chaos in Palestinian areas -- remains fresh in the public's memory.

V�paměti veřejnosti stále zůstává zkušenost s�prvním palestinským premiérem, který odstoupil z�funkce kvůli neschopnosti zajistit svému lidu jakékoliv zlepšení situace – zejména osobní a kolektivní bezpečnost, vládu zákona a ukončení chaosu v�palestinských oblastech.


At the same time, a freeze on settlement activities, release of Palestinian political prisoners -- including Marwan Barghouti -- and the removal of the hundreds of checkpoints between Palestinian cities would revive a feeling of hope, without which no Palestinian leader can negotiate what the world wants: a peace settlement.

Zmrazení osídlovacích aktivit, propuštění palestinských politických vězňů – včetně Marwana Barghútího – a odstranění stovek kontrolních stanovišť mezi palestinskými městy by současně oživilo pocit naděje, bez něhož žádný palestinský vůdce nedokáže vyjednat to, co si svět přeje: mírové urovnání.


The problem is that no Palestinian leader, no matter who he is, can deliver these changes.

Problémem je, že žádný palestinský předák, ať je jím, kdo chce, nedokáže tyto změny uvést v život.


They represent a direct challenge to the Israeli occupiers, neighboring Arab countries, and the international community, led by the United States.

Ty totiž představují hozenou rukavici izraelským okupantům, sousedním arabským zemím i mezinárodnímu společenství vedenému Spojenými státy.


Usually at this time of year, people are obsessed with what the coming year will bring.

Ke konci roku lidé obvykle bývají posedlí tím, co přinese příští rok.


But in Russia, the real uncertainty concerns 2008, not 2007.

V Rusku se však skutečná nejistota netýká roku 2007, ale až roku 2008.


Indeed, one can boil Russian politics down to one issue nowadays: Will President Vladimir Putin stay on as president after 2008, despite repeatedly stating that he won't?

Vskutku, ruskou politiku lze v současnosti zredukovat na jediné téma: zůstane prezident Vladimír Putin v prezidentském úřadu i po roce 2008, navzdory svým opakovaným prohlášením o opaku?


And if he indeed steps down, whom will he groom as his replacement?

A pokud skutečně odstoupí, koho zaučí jako svou náhradu?


Will his chosen successor belong to one of the Kremlin's feuding factions?

Bude jeho zvolený následník patřit k některé ze svářících se kremelských frakcí?


Unless Putin maintains his stature as the country's ultimate arbiter and decision-taker, there is a high risk of fierce infighting.

Jestliže si Putin neudrží pozici nejvyššího arbitra a vládce v zemi, existuje vážné riziko urputného boje o vliv.


In an environment where power and property are inseparable and all government institutions are emasculated, a major transfer of authority at the top may lead to violent redistribution.

V prostředí, kde jsou moc a majetek neoddělitelně spjaty a všechny vládní instituce jsou krotké, zásadní přesun pravomocí na nejvyšších místech může vést k násilnému přerozdělování.


Thus, resolving these questions is vital for Russia's political elites who are anxious to preserve the current perks and gain more.

Pro ruské politické elity, jež zoufale touží zachovat si současné požitky a získat další, je tudíž životně důležité tyto otázky vyřešit.


As for the public, the vast majority appears resigned to accepting whatever is arranged by the leadership.

Co se veřejnosti týče, naprostá většina se zdá smířená s čímkoliv, co vedení nachystá.


Fully 45% of Russians believe that Putin will name a successor, and that this person will become the new president.

Plných 45% Rusů věří, že Putin jmenuje svého nástupce a že se tato osoba stane novým prezidentem.


Almost a quarter believe that the constitution will be changed so that Putin can have a third term.

Téměř čtvrtina je přesvědčena, že bude změněna ústava, aby Putin mohl zůstat do třetího funkčního období.


Either way, it is almost universally understood that the transfer of presidential authority is masterminded at the top and endorsed at the ballot box.

Ať tak či tak, téměř všeobecně se má za to, že převod prezidentských pravomocí se organizuje na nejvyšších místech a u volebních uren se schvaluje.


The balance of forces in the legislature, too, will be determined by the Kremlin.

Rovnováhu sil v zákonodárném sboru rovněž stanoví Kreml.


Over the past years the configuration of the political parties and the election legislation have been repeatedly modified so as to suit the interests of the ruling elite.

V uplynulých letech se uspořádání politických stran a volební legislativa opakovaně upravovaly tak, aby vyhovovaly zájmům vládnoucí elity.


As a result unwanted forces have no chance in next December's parliamentary election.

Nechtěné strany v důsledku toho nemají v parlamentních volbách, jež proběhnou příští rok v prosinci, žádnou naději.


Alienated from politics, ordinary Russians are indifferent to everything that does not immediately affect them, and do not seek to hold anyone accountable.

Obyčejným Rusům, odcizeným od politiky, je lhostejné vše, co se jich přímo nedotýká, a nesnaží se nikoho vést k zodpovědnosti.


They were not bothered by the journalist Anna Politkovskaya's recent murder or the assassination of Andrey Kozlov, first deputy chairman of the central bank, or the implications of Alexander Litvinenko's poisoning (a majority in a recent poll said he was killed by his "business partners").

Nijak je neznepokojila nedávná vražda novinářky Anny Politkovské, atentát na prvního místopředsedu centrální banky Andreje Kozlova, ani důsledky otravy Alexandra Litviněnka (většina v nedávném průzkumu odpověděla, že jej zabili jeho „obchodní partneři“).


The alienation between the state and the people has a long tradition in Russia, and so does public apathy.

Odcizenost mezi státem a lidmi má v Rusku dlouhou tradici a totéž platí pro letargii veřejnosti.


But these days the apathy is reinforced by improved living standards.

V současnosti ovšem tuto netečnost posiluje lepší životní úroveň.


Thanks to windfall revenues from oil and gas, Russians live better than ever in the postcommunist times.

Díky nečekaným ziskům z ropy a plynu si Rusové žijí lépe než kdy dřív v postkomunistických časech.


Moreover, it may be argued that never in Russian history has the proportion of those who enjoy reasonably decent lifestyles been as high as it is today.

Navíc lze tvrdit, že ještě nikdy v ruských dějinách nebyl podíl těch, kdo se těší z přiměřeně slušného životního stylu, vyšší než dnes.


As a result, people have become even more compliant in the face of increasingly autocratic governance.

Lidé proto začali být ještě svolnější k čím dál autokratičtější vládě.


Of course, there are plenty of reasons to complain, and people may grumble, but they won't come together to oppose the status quo.

Samozřejmě, existují snad důvody ke stížnostem a lidé mohou reptat, ale nespojí se, aby se postavili statu quo.


Marginal political groups and figures who stage protests increasingly find themselves confronting official pressure and even harassment -- all the more reason for the broad public to turn away from them.

Okrajové politické skupiny a osobnosti pořádající protesty se ocitají tváří v tvář tlaku, ba pronásledování oficiálních míst – což je pro širokou veřejnost další důvod se od nich odvrátit.


Since the election results are preordained, many may simply not vote.

Poněvadž jsou volební výsledky předem dané, mnozí lidé asi jednoduše nebudou volit.


In fact, today's Russian state barely has a reason to muster active support.

Dnešní ruský stát skutečně nemá jediný důvod ke shánění aktivní podpory.


On the contrary, public participation is seen as an obstacle to the goals pursued by the bureaucracy: self-perpetuation and expanding control over lucrative assets.

Právě naopak, participace veřejnosti se považuje za překážku prosazování cílů byrokracie: zvěčňování sebe samotné a rozšiřování kontroly nad lukrativními aktivy.


If any among the Russian elite ever nursed modernizing ambitions, they have abandoned them, for without public participation, modernization is a fallacy.

Pokud někdy někdo v ruské elitě měl modernizační ambice, už se jich vzdal, protože bez účasti veřejnosti je modernizace jen klam.


Instead, the Kremlin increasingly draws on the conservative, Soviet-style electorate as its power base, while alienating the advanced, the entrepreneurial, and the best educated.

Kreml se místo toho čím dál větší měrou opírá o konzervativní, sovětsky vyhraněný elektorát jako o svou mocenskou základnu, zatímco vyspělé, podnikavé a nejlépe vzdělané si znepřáteluje.


Stephen Jennings, the chairman of the board of Renaissance Capital, an investment group with a decade of experience in Russia, recently noted the country's "contradictory trends": the emergence of a "burgeoning middle class" alongside a "highly centralized government, breeding a new class of state oligarchs and a mushrooming bureaucracy."

Stephen Jennings, předseda představenstva společnosti Renaissance Capital, investiční skupiny s desetiletou zkušeností v Rusku, nedávno poukázal na „protikladné trendy“ země: zrod „rozrůstající se střední třídy“ vedle „vysoce centralizované vlády plodící novou třídu státních oligarchů a bující úřednictvo“.


The problem is that Russia's best and brightest, which Jennings praised for "high management skills, professionalism, productivity, and social and economic ambition," don't seem to mind their alienation from policy-making.

Problém je v tom, že ti nejlepší a nejbystřejší v Rusku, jež Jennings pochválil za „skvělé manažerské schopnosti, profesionalismus, produktivitu a sociální a ekonomickou ambici,“ podle všeho nijak netrápí jejich odcizení od politického rozhodování.


They may resent the Kremlin's economic policies, but they put up with Russia's rampant corruption and its disgraceful ratings in competitiveness indices, just as they put up with the general erosion of democracy, manipulation of the judiciary, and weak law enforcement.

Mohou mít sice dopal na hospodářské politiky Kremlu, ale smíří se s nezkrotnou ruskou korupcí i se zahanbujícími hodnoceními v indexech konkurenční schopnosti, stejně jako se smíří se všeobecným drolením demokracie, manipulacemi soudní moci i chabým vymáháním práva.


Like their less advanced compatriots, they don't seek to hold the government accountable or call for change.

Stejně jako jejich méně vyspělí krajané se nesnaží pohnat vládu k zodpovědnosti ani vyzývat ke změně.


For the time being, life is good enough as it is.

Pro tuto chvíli je život dost sladký tak, jak je.


Thus, if there is any threat to a smooth transition in 2008, or a risk of subsequent destabilization, it may stem from infighting at the top, not from the public.

Existuje-li tedy nějaká hrozba pro hladký přechod v roce 2008 nebo riziko následné destabilizace, původcem by mohla být rivalita na nejvyšších místech, nikoliv veřejnost.


Optimists hope that at some point Russia's burgeoning middle class will assume responsibility for Russia's future and demand a radical improvement in governance.

Optimisté doufají, že v jistém okamžiku ruská rozrůstající se střední třída převezme zodpovědnost za budoucnost Ruska a bude požadovat radikální zlepšení správy státu.


But what would trigger a shift from passive compliance to active public participation?

Co by vyvolalo posun od pasivní poddajnosti k aktivní veřejné participaci?


If good times breed political apathy, and bad policies lead to a socioeconomic decline, Russia's best and brightest may find themselves outstripped by populist forces.

Jestliže dobré časy plodí politickou lhostejnost a špatné politiky vedou k socioekonomickému úpadku, ti nejlepší a nejbystřejší v Rusku mohou zjistit, že je předstihly populistické síly.


Russians and Ukrainians are once again being made victims of a utopian dream.

Rusové a Ukrajinci se opět stávají oběťmi utopického snu.


Since the end of communism in 1991, these countries (and others) have experienced a dramatic increase in the use of illicit drugs.

Od konce komunistické éry v roce 1991 tyto země (a další) zažily dramatický nárůst zneužívání nedovolených drog.


They have responded with draconian policies that mirror the simplistic message of a drug-free society espoused by UN drug treaties and the institutions that seek to enforce them.

Jejich reakcí byly drakonické politiky, které zrcadlí zjednodušující poselství o společnosti bez drog, jež zastávají úmluvy OSN o drogách a instituce, které usilují o jejich prosazování.


Today, these policies are contributing to an explosion of HIV infections in much of the developing world.

Dnes tyto politiky přispívají k explozi infekce HIV v převážné části rozvojového světa.


The UN treaties that guide global drug policy reflect none of the recent findings on drug use and addiction.

Úmluvy OSN, které řídí globální drogovou politiku, nereflektují nic z posledních zjištění o zneužívání drog a závislosti.


Indeed, most UN drug conventions were enacted long before the appearance of HIV/AIDS--a disease fuelled by injection drug use in the former Soviet Union and many parts of Asia.

Většina konvencí OSN o drogách byla skutečně schválena dlouho před příchodem HIV/AIDS - nemoci, jejímuž šíření v bývalém Sovětském svazu a v mnohých oblastech Asie napomáhá injekční užívání drog.


Consider Russia and Ukraine, which have the world's fastest-growing rate of HIV infection.

Pohleďme na Rusko a Ukrajinu, kde je tempo šíření infekce HIV nejvyšší na světě.


The number of people infected with HIV in Russia and Ukraine has increased by more than 18 times over the past five years.

Počet HIV pozitivních se za posledních pět let v Rusku a na Ukrajině zvýšil více než osmnáctinásobně.


As many as 1.5 million Russians and 400,000 Ukrainians are estimated to have HIV; at least 85% of known infections are attributed to intravenous drug use.

Odhaduje se, že nemocí trpí až 1,5 milionu Rusů a 400 tisíc Ukrajinců. Přinejmenším v 85% se infekce připisuje nitrožilnímu používání drog.


Governments in Russia and Ukraine allocate the bulk of their drug-related resources to law enforcement in a misguided attempt to comply with the UN drug treaties.

Ruská i ukrajinská vláda v pomýlené snaze vyhovět úmluvám OSN o drogách přidělují většinu svých zdrojů vztahujících se k drogové problematice na prosazování práva.


Individual users suffer police abuse and are driven away from vital health and treatment services.

Jednotliví uživatelé trpí policejní šikanou a jsou zaháněni od nezbytných zdravotnických a ošetřovatelských služeb.


Meanwhile, the flow of drugs continues undiminished.

A zatím příliv drog pokračuje v neztenčené míře.


Repressive policies have never succeeded in eliminating demand for drugs.

Represivní politiky ještě nikdy nedokázaly potlačit poptávku po drogách.


They do not tackle any of the economic, social, or health factors associated with the use of illicit drugs.

Neřeší žádnou hospodářskou, sociální ani zdravotní okolnost spojenou s užíváním nedovolených drog.


Locking up drug users is not a solution--in Russia, it is easier to score drugs in prison than outside.

Dát uživatele drog pod zámek není řešením - v Rusku je snazší sehnat drogy ve vězení než mimo něj.


Moreover, in a repressive climate, drug users who avoid arrest are more likely to face increased discrimination, reducing their motivation to take measures to protect their own health and the health of those around them.

Navíc platí, že v represivním prostředí číhá na uživatele drog, kteří se vyhnou zatčení, větší míra diskriminace, což jim bere motivaci, aby usilovali o ochranu vlastního zdraví a zdraví lidí kolem sebe.


In such circumstances--without hope for a better future or the opportunity for compassion-based interaction with society--drug use and HIV spread rapidly.

Za takových podmínek - bez naděje na lepší budoucnost a bez vyhlídek na interakci se společností, která by vycházela ze soucitu - se užívání drog a HIV rychle šíří.


Russia and Ukraine are not alone in facing these twin epidemics.

Této dvojí epidemii nečelí jen Rusko a Ukrajina.


Pakistan, Iran, China, the Central Asian countries, and other places with rising rates of intravenous drug use are bound for the same public health catastrophe if they pursue similar discredited policies.

Pákistán, Írán, Čína, středoasijské země a další místa, kde se rozrůstá nitrožilní užívání drog, dojdou ke stejné katastrofě veřejného zdravotnictví, pokud budou uskutečňovat podobné, přežité politiky.


Public health intervention to reduce the damage caused by drugs has been proven--by decades of research in dozens of countries--to be vastly more effective at lowering HIV infection rates and healthcare costs.

Desítky let výzkumů v desítkách zemí prokázaly, že zapojení veřejného zdravotnictví do snah o snižování škod způsobovaných drogami je při zpomalování tempa šíření HIV a nákladů na zdravotní péči mnohem účinnější.


Using a conservative model, the British medical journal Lancet estimated that the US would have recorded net savings of $500 million if it had implemented a national syringe exchange program between 1987-1995.

Pomocí konzervativního modelu britský lékařský časopis Lancet odhadl, že kdyby USA v letech 1987 až 1995 zavedly národní program výměny injekčních stříkaček, zaznamenaly by čisté úspory ve výši 500 milionů dolarů.


Similarly, an international survey found that HIV infection among intravenous drug users decreased by 5.8% per year in cities with syringe exchange programs, and increased by 5.9% per year in cities without such programs.

Mezinárodní průzkum obdobně došel k tomu, že míra šíření HIV mezi narkomany, kteří si aplikují drogy nitrožilně, se ve městech s programy výměny injekčních stříkaček snížila o 5,8% ročně, zatímco ve městech bez takových programů se zvýšila o 5,9% ročně.


No major study has shown that syringe exchange programs increase rates of drug use.

Žádná významná studie neprokázala, že by programy výměny injekčních stříkaček zvýšily míru zneužívání drog.


Indeed, studies in the US, Australia, and elsewhere show that drug treatment rates tend to remain steady or rise, because syringe exchange participants gain greater access to rehabilitative care.

Studie v USA, Austrálii i jinde naznačují, že se míra léčení drogových závislostí pohybuje na stabilní úrovni nebo roste, protože účastníci programů výměny injekčních stříkaček mají větší přístup k rehabilitační péči.


UN agencies such as the Commission on Narcotic Drugs or the Office on Drugs and Crime are not mandated to prescribe specific drug strategies.

Agentury OSN, jako je Komise pro narkotika nebo Úřad pro drogy a prevenci zločinu, nemají mandát nařizovat určité strategie pro boj s drogami.


However, their narrowly focused anti-drug stance strongly influences the policies and practices of member nations.

Jejich úzce zaměřený protidrogový postoj ovšem silně ovlivňuje politické přístupy a postupy členských států.


Many individual governments, obsessed with compliance, are unable or unwilling to consider the negative public health effects of harsh anti-drug policies.

Mnohé jednotlivé vlády, posedlé nutností splnit požadavky, nejsou schopné nebo ochotné brát v úvahu negativní dopady přísných protidrogových politik na veřejné zdravotnictví.


International institutions chose to look the other way in the 1990's as HIV/AIDS killed millions in Africa, infecting more than 25% of the population in some countries.

Když v devadesátých letech HIV/AIDS usmrtil miliony Afričanů a nákaza se v některých zemích rozšířila na více než 25% populace, mezinárodní instituce se rozhodly uhýbat pohledem.


Because of similar ignorance, this terrible epidemic now looms over the former Soviet Union and other regions.

Kvůli stejné nevědomosti se tato příšerná epidemie dnes vznáší nad bývalým Sovětským svazem a dalšími regiony.


It is not too late for international and national policymakers to reconsider their strategies.

Ještě není pozdě, aby mezinárodní a národní zákonodárci znovu zvážili své přístupy.


In defiance of the UN conventions, some countries have adopted more pragmatic approaches to dealing with drug use and HIV.

Některé země zavedly navzdory konvencím OSN pragmatičtější postupy řešení problematiky užívání drog a problematiky HIV.


By treating drug use first and foremost as a problem of public health, nations can fight the spread of HIV far more effectively.

Bude-li se s užíváním drog zacházet v první řadě jako s problémem veřejného zdravotnictví, dokáží státy bojovat mnohem účinněji proti šíření HIV.


To achieve this, they should take the following steps:

Aby v takovém postupu uspěli, bylo by třeba učinit následující kroky: