Constitutional guarantees of these rights are the great achievement of the long battle for citizenship that marked the last two centuries.

ÃstavnÃ zÃ¡ruky těchto prÃ¡v jsou obrovskÃ½m Ãºspěchem dlouhÃ©ho boje za postavenÃ občana, charakteristickÃ©ho pro uplynulÃ¡ dvě stoletÃ.


However, such legal guarantees of rights are often insufficient.

Tyto zÃ¡konnÃ© zÃ¡ruky prÃ¡v jsou ovÅ¡em často nedostatečnÃ©.


Even the right to vote means little for someone who is totally dependent on other people or institutions.

Dokonce ani prÃ¡vo volit nemÃ¡ velkÃ½ vÃ½znam pro někoho, kdo je naprosto zÃ¡vislÃ½ na jinÃ½ch lidech či institucÃch.


Equality before the law remains an empty promise for those who cannot afford to make use of it or simply do not know how to do so.

Rovnost před zÃ¡konem zůstÃ¡vÃ¡ prÃ¡zdnÃ½m slibem pro kaÅ¾dÃ©ho, kdo si nemůÅ¾e dovolit jÃ vyuÅ¾Ãt nebo prostě nevÃ, jak to učinit.


The civil right to an education according to talent requires encouragement of many kinds.

PrÃ¡vo občanů na vzdělÃ¡nÃ v souladu s nadÃ¡nÃm vyÅ¾aduje podporu mnoha druhů.


Thus, one great theme of social progress in the last century was to imbue the abstract concept of equal rights with social substance.

JednÃm z velkÃ½ch tÃ©mat sociÃ¡lnÃho rozvoje bylo proto v minulÃ©m stoletÃ naplňovÃ¡nÃ abstraktnÃ koncepce rovnosti prÃ¡v sociÃ¡lnÃm obsahem.


This meant active encouragement by information, by political education, for example.

To se rovnalo napřÃklad podpoře prostřednictvÃm informovanosti a politickÃ©ho vzdělÃ¡vÃ¡nÃ.


As far as education was concerned, it often meant committing resources to financial assistance for students, such as subsidized loans or scholarships.

V oblasti Å¡kolstvÃ to často znamenalo vyčleňovÃ¡nÃ zdrojů na finančnÃ pomoc studentům, kterou představujÃ zvÃ½hodněnÃ© půjčky či stipendia.


Yet when all this was done, certain stubborn obstacles to equal participation remained.

Přesto jakmile byla vÅ¡echna opatřenÃ učiněna, některÃ© neÃºstupnÃ© překÃ¡Å¾ky rovnosti participace přetrvÃ¡valy.


Major groups remained underrepresented among societies' most successful citizens.

V řadÃ¡ch nejÃºspěÅ¡nějÅ¡Ãch občanů byly nadÃ¡le podprůměrně zastoupeny celÃ© velkÃ© skupiny.


This was notably the case for women and for some cultural minorities, especially if these were defined by unchosen "ascriptive" characteristics, such as skin color.

Jednalo se zejmÃ©na o Å¾eny a některÃ© kulturnÃ menÅ¡iny, zejmÃ©na ty, jeÅ¾ vymezujÃ nedobrovolnÃ© âaskriptivnÃ" rysy jako barva kůÅ¾e.


Few people from these groups were found among senior managers, government ministers, professors, doctors, and lawyers, so that the suspicion grew that there are largely invisible barriers blocking access to such positions.

Mezi řÃdÃcÃmi pracovnÃky, ministry vlÃ¡d, profesory, lÃ©kaři a prÃ¡vnÃky se vyskytovalo jen mÃ¡lo představitelů těchto skupin, a proto narůstalo podezřenÃ, Å¾e existujÃ do velkÃ© mÃry neviditelnÃ© překÃ¡Å¾ky znemoÅ¾ňujÃcÃ jim přÃstup do takovÃ½ch pozicÃ.


Perhaps entrenched institutional cultures militated against women or black people.

MoÅ¾nÃ¡ zakořeněnÃ¡ institucionÃ¡lnÃ kultura namÃřenÃ¡ proti Å¾enÃ¡m či lidem tmavÃ© pleti.


Wanting real citizenship for all meant that more had to be done than offering legal guarantees, information, or even financial support.

PřÃ¡nÃ zajistit občanskÃ¡ prÃ¡va vÅ¡em vedlo k nezbytnosti vykonat vÃc neÅ¾ jen nabÃdnout prÃ¡vnÃ zÃ¡ruky, informace, ba dokonce finančnÃ podporu.


It was a courageous step, first taken in the United States, to decide that at least for a while a new kind of policy was needed to remedy long-term injustices. Affirmative action , as it was called, consisted of rules that set aside a certain percentage of representation among candidates for office, students and teachers, police and the military, and in other walks of life to members of hitherto disadvantaged groups.

OdvÃ¡Å¾nÃ½m krokem, učiněnÃ½m prvně ve SpojenÃ½ch stÃ¡tech, bylo rozhodnutÃ, Å¾e alespoň dočasně je zapotřebÃ novÃ© politiky, jeÅ¾ by napravila dlouhodobÃ© nespravedlnosti. AfirmativnÃ akce , někdy tÃ©Å¾ nazÃ½vanÃ¡ âpozitivnÃ diskriminace", spočÃvala v zavedenÃ pravidel, jeÅ¾ tehdy znevÃ½hodněnÃ½m skupinÃ¡m vyhrazovala jistÃ© procentnÃ zastoupenÃ mezi kandidÃ¡ty do Ãºřadů, studenty a učiteli, policisty, vojÃ¡ky a dalÅ¡Ãmi profesemi.


The US Supreme Court became the guardian of affirmative action.

StrÃ¡Å¾cem afirmativnÃ akce se stal NejvyÅ¡Å¡Ã soud USA.


Wherever it was seriously tried, affirmative action undoubtedly had some success.

Kdekoliv byla afirmativnÃ akce seriÃ³zně vyzkouÅ¡ena, měla nepochybně jistÃ½ Ãºspěch.


This is notably the case in countries that were once homogeneous but now have to deal with citizens who are black or Muslim or are otherwise in an identifiable and neglected minority position.

To platÃ zejmÃ©na v zemÃch, jeÅ¾ bÃ½valy homogennÃ, avÅ¡ak dnes si musÃ vědět rady s občany patřÃcÃmi k černoÅ¡skÃ©, muslimskÃ© nebo jinÃ© rozpoznatelnÃ© a zanedbÃ¡vanÃ© menÅ¡ině.


But at the very moment that other countries were looking to America for a policy model, affirmative action began to raise questions, of which three are particularly important.

V okamÅ¾iku, kdy v Americe hledaly politickÃ½ model dalÅ¡Ã země, afirmativnÃ akce ovÅ¡em začala probouzet otÃ¡zky, z nichÅ¾ tři jsou obzvlÃ¡Å¡ť zÃ¡vaÅ¾nÃ©.


First, is there not a risk of a kind of inverted injustice by which the traditionally privileged become the new underprivileged?

ZaprvÃ©, neexistuje nebezpečÃ jakÃ©si nespravedlnosti naruby, jeÅ¾ by z tradičně privilegovanÃ½ch činila novÃ© nerovnoprÃ¡vnÃ© občany?


The US Supreme Court confronted this question when it first dealt with the case of a white student who was not admitted to medical school despite having better academic qualifications than other applicants.

NejvyÅ¡Å¡Ã soud USA stÃ¡l před touto otÃ¡zkou, kdyÅ¾ poprvÃ© projednÃ¡val přÃpad běloÅ¡skÃ©ho studenta, kterÃ½ nebyl přijat na lÃ©kařskou Å¡kolu, ač měl lepÅ¡Ã studijnÃ kvalifikace neÅ¾ ostatnÃ uchazeči.


In Britain, children in private schools must now fear to be at a disadvantage because of the pressure on universities to admit more students from state schools.

V BritÃ¡nii se Å¾Ã¡ci soukromÃ½ch Å¡kol musÃ obÃ¡vat toho, Å¾e budou znevÃ½hodněni kvůli tlaku na univerzity, aby přijÃmaly vÃce studentů ze stÃ¡tnÃch Å¡kol.


This takes us back to the old and vexing question: can we be equal and excellent too?

VracÃme se tÃm ke starÃ© a znepokojivÃ© otÃ¡zce: můÅ¾eme bÃ½t rovnoprÃ¡vnÃ a skvělÃ zÃ¡roveň?


Second, is equal representation at all levels really what all groups want or need?

ZadruhÃ©, je rovnÃ© zastoupenÃ na vÅ¡ech ÃºrovnÃch skutečně tÃm, co vÅ¡echny skupiny chtějÃ či potřebujÃ?


After all, the "feminization" of the teaching profession in many countries has not done any harm.

Nakonec, âfeminizace" učitelskÃ© profese v mnoha zemÃch nijak neuÅ¡kodila.


Many countries have benefited from the entrepreneurialism of their Chinese or Jewish minorities.

ČetnÃ½m zemÃm přinesl prospěch podnikatelskÃ½ duch jejich čÃnskÃ½ch a Å¾idovskÃ½ch menÅ¡in.


Are we perhaps pursuing too mechanical an ideal which confuses the absence of privilege and disadvantage with the absence of diversity?

Prosazujeme snad přehnaně mechanickÃ½ ideÃ¡l, kterÃ½ si plete odstraněnÃ vÃ½sad a znevÃ½hodněnÃ s odstraněnÃm odliÅ¡nosti?


Third, is affirmative action in some cases producing a new kind of rigid segmentation that destroys the very civil society it was intended to create?

ZatřetÃ, plodÃ afirmativnÃ akce v některÃ½ch přÃpadech novÃ½ druh zkostnatělÃ©ho Å¡katulkovÃ¡nÃ, kterÃ© ničÃ občanskou společnost, jiÅ¾ chtělo budovat?


Are women, for example, always the best defenders of women's interests?

Jsou napřÃklad Å¾eny vÅ¾dy nejlepÅ¡Ãmi obhÃ¡jci zÃ¡jmů Å¾en?


The same question can be raised for members of religious groups and ethnic minorities, or even of certain social classes.

TutÃ©Å¾ otÃ¡zku si lze poloÅ¾it s ohledem na členy nÃ¡boÅ¾enskÃ½ch skupin a etnickÃ½ch menÅ¡in, ba i některÃ½ch sociÃ¡lnÃch třÃd.


One shudders to think of parliaments in which the main criterion of membership is to belong to a group in need of affirmative action.

Člověka jÃmÃ¡ hrůza při pomyÅ¡lenÃ na parlamenty, kde hlavnÃm kritÃ©riem členstvÃ je přÃsluÅ¡nost ke skupině, jeÅ¾ zasluhuje afirmativnÃ akci.


Indeed, in some countries, democracy fails to deliver imaginative and effective governance because the main objective seems to be to have all major groups on board.

V některÃ½ch zemÃch demokracie skutečně nedokÃ¡Å¾e zajistit nÃ¡paditou a Ãºčinnou sprÃ¡vu věcÃ veřejnÃ½ch, protoÅ¾e se předpoklÃ¡dÃ¡, Å¾e hlavnÃm cÃlem je dostat na palubu vÅ¡echny hlavnÃ skupiny.


To repeat the earlier point: affirmative action was and is a courageous final step in the fight for universal citizenship rights - not just on paper, but in reality.

Zopakujme předchozÃ tezi: afirmativnÃ akce byla a stÃ¡le je odvÃ¡Å¾nÃ½m zavrÅ¡ujÃcÃm krokem na cestě ke vÅ¡eobecně platnÃ½m občanskÃ½m prÃ¡vům - a to nejen na papÃře, ale ve skutečnosti.


But affirmative action must not become an enduring principle of a liberal order.

AfirmativnÃ akce se ale nesmÃ stÃ¡t přetrvÃ¡vajÃcÃm principem liberÃ¡lnÃho řÃ¡du.


If any set of rules needs a "sunset clause" to enforce review after a specific and limited period, it is affirmative action.

MÃ¡-li nějakÃ¡ skupina pravidel bÃ½t âtermÃnovanÃ¡", aby si po uplynutÃ určitÃ© omezenÃ© lhůty vynutila vlastnÃ přehodnocenÃ, pak je to afirmativnÃ akce.


The flexibility of the US Supreme Court in this regard is admirable.

PruÅ¾nost NejvyÅ¡Å¡Ãho soudu USA je v tÃ©to věci obdivuhodnÃ¡.


Elsewhere it is probably best to include in the laws of countries and the statutes of organizations a clause that makes affirmative action lapse after five years, or at most ten.

Jinde je zřejmě nejlepÅ¡Ã vloÅ¾it do zÃ¡konů země a do stanov organizacÃ doloÅ¾ku, kterÃ¡ stanovÃ, Å¾e afirmativnÃ akce po pěti či nanejvÃ½Å¡ po deseti letech vyprÅ¡Ã.


Such a clause could be renewed, but there is nothing so effective as a firm deadline to force a thorough review and concentrate minds.

Tuto doloÅ¾ku by bylo moÅ¾nÃ© prodlouÅ¾it, avÅ¡ak mÃ¡-li se prosadit důkladnÃ½ přezkum a ujasněnÃ priorit, neexistuje nic ÃºčinnějÅ¡Ãho neÅ¾ pevně stanovenÃ¡ lhůta.


It has become fashionable to claim that the nation state has lost its place.

Stalo se módou prohlašovat, že národní stát ztratil ve světě místo.


Globalization, it is said, means that nations can no longer control their own affairs.

Spíše se tvrdí, že vlivem globalizace již jednotlivé státy nedokážou uplatňovat kontrolu nad vlastními záležitostmi.


They must join with others, as in the European Union or ASEAN or Mercosur, and they must increasingly rely on global institutions like the United Nations, the World Bank, and the World Trade Organization.

Musí se spojovat s ostatními, například v Evropské unii nebo ve sdruženích ASEAN či Mercosur, a musí stále více spoléhat na celosvětové instituce, jako jsou Organizace spojených národů, Světová banka a Světová obchodní organizace.


Indeed, on closer inspection, it proves to be dubious, when not simply wrong.

Při bližším zkoumání se navíc ukazuje jako pochybný, ne-li přímo mylný.


The nation state, with both its strengths and weaknesses, is alive and well.

Národní stát se svými silnými i slabými stránkami žije a má se čile k světu.


To begin with its strengths, the nation state remains the only political space in which the constitution of liberty thrives.

Máme-li začít jeho silnými stránkami, zůstává národní stát jediným politickým prostorem, v němž se daří ústavě svobody.


The democratic credentials of organizations like the EU are doubtful, and entirely absent in the case of the UN and other world institutions.

Demokratický kredit organizací jako EU je pochybný a v případě OSN a dalších světových institucí zcela schází.


Moreover, despite the frequent search for new identities, European or Latin American or otherwise, and despite many references to a new cosmopolitanism, or even a "world civil society," most people feel at home in their own country -- the nation state of which they are citizens.

Navíc se navzdory častému hledání nové identity – evropské, latinskoamerické nebo jiné, či dokonce jakési „světové občanské společnosti“ – cítí většina lidí doma ve vlastní zemi: v národním státě, jehož jsou občany.


Migration is generally migration to other countries.

Také migrace má obvykle podobu migrace do jiných zemí.


Many countries are currently debating the integration of migrants.

Mnoho států v současnosti diskutuje o integraci migrantů.


What does it take to be British or German or American?

Co je potřeba k tomu, aby byl člověk Britem, Němcem nebo Američanem?


Such debates about immigration make sense only if we recognize that citizenship is defined by and for nations.

Podobné debaty o přistěhovalectví mají logiku, pouze pokud uznáme, že občanství je definováno státy a pro státy.


This is, for most people, the positive side of the nation state.

Pro většinu lidí je to pozitivní stránka národního státu.


The nation state has been, and continues to be, the relevant unit of belonging and civic involvement for most human beings for more than two centuries.

Pro většinu lidí národní stát po více než dvě staletí byl a nadále zůstává relevantní jednotkou sounáležitosti a občanské angažovanosti.


It is the context in which we find our liberties safeguarded or destroyed.

Je to kontext, v němž jsou naše svobody chráněny, či ničeny.


Certainly, the countries freed from communism in 1989 felt that restoring national sovereignty and recovering liberty were bound together.

Země osvobozené v roce 1989 od komunismu zajisté cítily, že obnovení národní suverenity a znovunabytí svobody jsou vzájemně provázané věci.


Yet there is, and always has been, another, uglier face of the nation state: nationalism.

A přesto národní stát má a vždy měl i další, ošklivější tvář: nacionalismus.


The nationalist impulse can be aggressive or defensive, directed against others or inward-looking.

Nacionalistický impulz může být agresivní, nebo defenzivní, namířený proti jiným, nebo zahleděný do sebe.


Either way, it vitiates all attempts to create an international community of open societies.

Každopádně však maří veškeré snahy o vytvoření mezinárodní komunity otevřených společností.


This was the problem in Iraq: a nation state had become a disturber of peace in the region and beyond.

To byl problém v Iráku: národní stát se stal narušitelem míru v oblasti i mimo ni.


More recently, a less violent but equally worrying phenomenon has gained ground, the revival of national protectionism.

V poslední době přitom získává půdu pod nohama méně násilný, ale neméně znepokojivý jev: oživení národního protekcionismu.


The Doha Round of trade negotiations is stalled because developed countries do not want to open their markets to cheaper products from developing countries, which in turn try to protect what nascent industries they have.

Kolo obchodních jednání z Dauhá uvízlo na mrtvém bodě, protože rozvinuté země nechtějí otevřít své trhy levnějším výrobkům z rozvojových států, které se na oplátku snaží ochránit své nově zrozené průmyslové sektory.


Many would prefer privileged relationships to open trade.

Mnozí účastníci dávají před otevřeným obchodem přednost privilegovaným vztahům.


In this regard, the EU has often obliged.


But now the nationalist bug has infected the EU itself.

Dnes však virus nacionalismu nakazil i samotnou EU.


France, Spain, and Poland have attempted to keep major industries firmly in "national hands."

Francie, Španělsko a Polsko se snaží udržet hlavní průmyslová odvětví pevně v „národních rukou“.


Suddenly, the single European market is forgotten, and a return to fragmented markets is taking root.

Jednotný evropský trh je náhle zapomenut a kořeny zapouští návrat k rozdrobeným trhům.


Consider, for example, the European Commission's so-called "services directive."

Vezměme si například takzvanou „směrnici o službách“ Evropské komise.


Although freedom of movement for labor is one of the single market's "four freedoms," many EU countries are trying to protect their domestic labor markets by suspending this freedom for as long as possible.

Ačkoliv svobodný pohyb pracovních sil představuje jednu ze „čtyř svobod“ jednotného trhu, řada členských zemí EU se snaží ochránit domácí trh práce tím, že tuto svobodu co nejdéle odkládá.


Germany, in particular, argues that the high unemployment resulting from reunification in 1990 requires it to close its labor market to the new member states to its east.

Zejména Německo argumentuje tím, že vysoká nezaměstnanost pramenící ze znovusjednocení v roce 1990 si žádá uzavření trhu práce pro nové členské země východně od něj.


Historically, protectionism has often led to economic conflict, which can rapidly turn into more serious clashes.

Z historického hlediska vedl protekcionismus často k hospodářskému konfliktu, který se může rychle proměnit v závažnější střety.


Příznaky nejsou dobré, dokonce ani v Evropě.


A recent summit of EU leaders addressed energy policy -- one area where cooperation is not only highly desirable, but necessary.

Nedávný summit vedoucích představitelů EU se zabýval energetickou politikou – tedy oblastí, v níž spolupráce není jen vysoce žádoucí, nýbrž přímo nezbytná.


Yet even German Chancellor Angela Merkel -- clearly a pro-European -- went to the meeting with the explicit intention of barring the creation of other European powers in this field.

A přesto dokonce i německá kancléřka Angela Merkelová – jasná Proevropanka – jela na summit s výslovným záměrem zabránit vytvoření dalších evropských mocností v tomto sektoru.


The German-Russian agreement to build a gas pipeline bypassing Poland and Lithuania, with former Chancellor Gerhard Schröder leading the effort, has already harmed Polish-German relations, to say nothing of European cooperation.

Německo-ruská dohoda o vybudování plynovodu obcházejícího Polsko a Litvu, za kterou se v první řadě zasadil bývalý kancléř Gerhard Schröder, již uškodila polsko-německým vztahům, o evropské spolupráci nemluvě.


For a time, the pendulum of political opinion may have swung too far against the nation state and its role.

Kyvadlo politického názoru se možná na nějakou dobu vychýlilo příliš daleko v neprospěch národního státu a jeho role.


This is one reason why so many people have felt estranged from their political leaders.

Je to jeden z důvodů, proč tolik lidí cítí ve vztahu ke svým politickým vůdcům odcizení.


But it would be unfortunate -- indeed, dangerous -- if the pendulum now swung back to old-fashioned nationalism.

Bylo by však nešťastné – ba přímo nebezpečné –, kdyby se nyní kyvadlo zhouplo zpět ke staromódnímu nacionalismu.


Nation states are welcome; they are important elements of a liberal world order.

Národní státy jsou vítány; jde o důležité prvky liberálního uspořádání světa.


But they have to be open to cooperation and coordination with others.

Je však zapotřebí, aby byly otevřené kooperaci a koordinaci s ostatními.


We must be vigilant in resisting the start of a trend reminiscent of developments in the early years of the twentieth century  -- a trend that quickly led to global disaster.

Musíme se mít na pozoru a odolat nástupu trendu připomínajícího vývoj v prvních letech dvacátého století – trendu, který rychle vedl ke globální katastrofě.


Gordon Brown obviously wants to succeed Tony Blair as British prime minister.

Gordon Brown chce očividně vystřídat Tonyho Blaira ve funkci britského premiéra.


But it is less obvious that he is willing to do what is necessary to lead the Labour Party to victory in the next general election.

Méně očividné však je, že je ochoten učinit, co je nezbytné, aby dovedl Labouristickou stranu v příštích všeobecných volbách k vítězství.


In some critical sense, he must repudiate Blair's legacy, which, at a minimum, means promising to take Britain out of the Iraq War.

V jistém kritickém smyslu musí odmítnout Blairův odkaz, což přinejmenším znamená slíbit, že stáhne Británii z války v Iráku.


Brown has longed to be prime minister ever since May 12, 1994, the fateful day when John Smith, the Labour Party's leader in opposition, dropped dead of a heart attack.

Brown po premiérském křesle touží již od 12. května 1994, tedy od onoho osudného dne, kdy tehdejší předák opozičních labouristů John Smith náhle podlehl infarktu.


Two weeks later, on May 31, Blair and Brown met in a small restaurant in North London, and debated who should take over the party leadership.

O dva týdny později, 31. května, se Blair s Brownem sešli v jedné malé restauraci v severním Londýně a debatovali o tom, kdo by měl vedení strany převzít.


By the end of their discussion, they had made a double deal: Brown would stand aside and support Blair as the next party leader; in return, Blair would later give up the leadership to him.

Na konci diskuse uzavřeli dvojí dohodu: Brown ustoupí a podpoří Blaira ve funkci příštího stranického vůdce; Blair se výměnou za to později vzdá vedení v jeho prospěch.


Crucially, but inevitably, they did not agree when, or under what circumstances, Blair would fulfil his side of the bargain.

Klíčové, ale zákonité přitom je, že se nedohodli, kdy či za jakých okolností Blair svou část dohody naplní.


Inevitably, they could not foresee that Blair would go on to win an unprecedented three successive election victories for Labour, in 1997, 2001, and 2005, and thus keep Labour in power for a record-breaking period of possibly as long as 13 years.

Samozřejmě nemohli předvídat, že Blair v letech 1997, 2001 a 2005 vyhraje labouristům bezprecedentní troje po sobě jdoucí volby, a udrží tak Labouristickou stranu u moci rekordně dlouhou dobu, která nakonec může trvat až 13 let.


The key challenge for New Labour (as Blair re-styled it with his characteristic gift for spin), was the management of the British economy.

Klíčovou výzvou pro „novou Labour“ (jak ji Blair se svým charakteristickým smyslem pro mediální humbuk přestylizoval) byla správa britské ekonomiky.


Since World War II, most British governments tried to manipulate the economy for short-term party advantage, usually with disastrous long-term results.

Od druhé světové války se většina britských vlád snažila manipulovat ekonomiku kvůli krátkodobým výhodám pro stranu, obvykle s katastrofálními dlouhodobými výsledky.


This lamentable tradition was common to both Conservatives and Labour; and yet, unfairly, it was the Labour Party that was most contaminated by the smear that it could not be trusted to manage the economy.

Tato politováníhodná tradice byla společná konzervativcům i labouristům; přesto to byla neprávem pouze Labouristická strana, kdo se stal terčem osočování, že jí při správě ekonomiky nelze důvěřovat.


Brown decisively changed that reputation.


He has been probably the most outstanding Chancellor of the Exchequer in British history, not because of any inspiration or genius, but simply because he has built on a new tradition of prioritizing low inflation, low interest rates, and stable government finances.

Stal se pravděpodobně nejvýraznějším ministrem financí v britských dějinách, a to nikoliv kvůli nějaké inspiraci či géniu, nýbrž jednoduše proto, že stavěl na nové tradici, jejímiž prioritami byly nízká inflace, nízké úrokové sazby a stabilní vládní finance.


Brown understood that these priorities were essential, not just for the British economy, but also for the long-term prospects of Labour in power; and he entrenched this agenda by giving the Bank of England independent responsibility for keeping inflation low.

Brown pochopil, že tyto priority jsou nezbytné nejen pro britskou ekonomiku, ale i pro dlouhodobé vyhlídky labouristů u moci; tuto agendu přitom napevno zakotvil tím, že propůjčil Bank of England nezávislou zodpovědnost za udržování nízké inflace.


As a result, Britain has had an unprecedented decade of low inflation and relatively high economic growth, outperforming many of its European counterparts.

V důsledku toho zažila Británie nevídaných deset let nízké inflace a relativně vysokého hospodářského růstu, díky čemuž předčila řadu svých evropských protějšků.


Yet, despite economic success, it became steadily clearer that Blair's time was running out.

Navzdory hospodářskému úspěchu však bylo stále zřejmější, že se Blairův čas chýlí ke konci.


The electorate grew increasingly disillusioned with the unavoidable shortcomings of an over-familiar government, and the party grew increasingly discontented with a leader who had outstayed his welcome.

Mezi voliči sílilo rozčarování z nevyhnutelných nedostatků přehnaně familiární vlády a uvnitř strany sílila nespokojenost s vůdcem, který v čele setrval déle, než bylo ostatním milé.


At first, Blair thought that he could claim the right to remain in power for a third full five-year term.

Blair si zpočátku myslel, že si bude moci osobovat právo vydržet ve funkci po celé třetí pětileté funkční období.


But the pressure on him to go has steadily risen, to the point where he has now almost promised to give up in the summer of 2007.

Tlak na jeho odchod však vytrvale sílil, až dospěl do fáze, v níž Blair téměř slíbil, že v létě roku 2007 odstoupí.


But no one knows exactly when, or how, Blair will step down.

Nikdo však přesně neví, kdy a jak Blair odejde.


If there is a formal leadership contest, it seems likely that several rival candidates will aim to stand.

Uskuteční-li se nějaká formální soutěž o Blairovo nástupnictví, pak se zdá pravděpodobné, že se o ně utká několik soupeřících uchazečů.


But almost all authoritative observers seem to agree that Brown is by far the most likely man to be the next Labour prime minister.

Téměř všichni směrodatní pozorovatelé se však shodují, že zdaleka nejpravděpodobnějším kandidátem na funkci příštího labouristického premiéra je právě Brown.


From that point on, no one seems certain whether Brown knows what to do, or has what it takes, to fight and win another general election for Labour.

Nikdo si však není jist, zda Brown ví, co dělat, nebo zda má potřebné vlastnosti k tomu, aby v příštích všeobecných volbách vybojoval pro Labouristickou stranu vítězství.


His reputation for command and control of the economy is magisterial and unchallenged, but he has given almost no clue as to what he thinks of other government policies.

Jeho reputace člověka ovládajícího a kontrolujícího ekonomiku je vážená a nikým nezpochybňovaná, avšak zároveň až dosud nedal téměř ničím najevo, co si myslí o dalších vládních politikách.


He has remained dour and almost silent, visibly chafing with impatience to come into his inheritance, but offering no hint of what difference he would make when he does.

I nadále zůstává zarputilý a téměř mlčenlivý, viditelně se třese netrpělivostí, aby se již směl ujmout svého dědictví, ale současně nijak nenaznačuje, co by se s jeho příchodem změnilo.


The one thing he cannot do is promises to continue Blair's policies.

Pokud něco učinit nemůže, pak jsou to sliby, že bude pokračovat v Blairově politice.


If Brown offers more of the same, he will lose.

Nabídne-li Brown další porci téhož, prohraje.


After ten years of Blair, he must offer one or more policies that mark a clear break.

Po deseti letech s Blairem musí nabídnout jednu či více strategií, jež přinesou zřetelnou změnu.


The most obvious candidate for such a policy switch is Iraq: if Brown wants to win an election as Labour leader, he must renounce Blair's policy and announce the withdrawal, in short order, of British troops.

Nejočividnějším kandidátem na takovou změnu politiky je Irák: chce-li Brown vyhrát jako vůdce labouristů volby, musí se zříci Blairovy politiky a vbrzku ohlásit stažení britských vojáků.


In tactical terms, this should be easy and obvious: whatever the deceitful and illegal reasons originally given for invading Iraq, everyone now knows that this war has proved a political, strategic, and moral catastrophe.

Z taktického hlediska by to mělo být snadné a očividné: ať už byly původně uváděné důvody invaze do Iráku jakkoliv podvodné a nezákonné, každý už dnes ví, že tato válka se ukázala jako politická, strategická a morální katastrofa.


Everyone knows that it cannot be "won," whatever that means, and Brown knows that both the war and Britain's servile subordination to the Bush administration are deeply unpopular in Britain.

Každý ví, že ji nelze „vyhrát“, ať už to znamená cokoliv, a Brown si uvědomuje, že jak samotná válka, tak i servilní podřízenost země Bushově administrativě jsou v Británii velice nepopulární.


This is the issue that is crying out to be addressed: but so far none of the main political parties has dared touch it.

Tato otázka přímo volá po řešení: nikdo z hlavních politických stran se jí však zatím neodvážil dotknout.


In the past three weeks, Labour, the Liberal Democrats, and the Conservatives have all held their annual conferences.

V posledních třech týdnech se konaly výroční konference labouristů, liberálních demokratů i konzervativců.


All of them concentrated on domestic policies; none dared discuss Iraq, because they all know that to do so would raise the question of withdrawal, which in turn would unleash a major and possibly explosive debate about Britain's relationship with the US.

Všichni se soustředili na domácí politiku; o Iráku se nikdo neodvážil diskutovat, protože všichni vědí, že kdyby to učinili, dostala by se na přetřes otázka stažení, která by obratem rozpoutala významnou a potenciálně výbušnou debatu o vztahu Británie k USA.


Does Brown have the stomach to take on the risks involved in confronting the Iraq question?

Má Brown žaludek na to, aby podstoupil rizika spojená s otevřeným řešením irácké otázky?


He may decide that it is too difficult, in which case he will be a lame duck prime minister, condemned to serve out the three years remaining in Labour's current term with no hope of winning the next election.

Možná usoudí, že je to příliš obtížné téma, v kterémžto případě bude jako premiér odepsaný – bude odsouzen k tomu, aby si „odkroutil“ zbývající tři léta současného funkčního období labouristů bez jakékoliv naděje na vítězství v příštích volbách.


That is not what he planned when he struck his bargain with Blair back in 1994.

Když v roce 1994 uzavíral dohodu s Blairem, jistě si něco takového neplánoval.


The Great Depression brought John Maynard Keynes to the forefront of economic thought.

Světová hospodářská krize přinesla v ekonomickém myšlení do popředí zájmu Johna Maynarda Keynese.


The key "Keynesian" insight was that private investment spending is inherently unstable--due to fads and fashions among investors, or because of shifts in the "animal spirits" of businessmen, or because falling prices disrupt the financial system.

Klíčovým ,,keynesiánským" náhledem bylo to, že výše soukromých investic je z podstaty nestálá - kvůli vrtochům a módním trendům ovlivňujícím investory, kvůli změnám v ,,elánu" obchodníků nebo kvůli tomu, že klesající ceny rozrušují finanční soustavu.


Keynesians thought that prudent monetary policy--central banks raising and lowering interest rates to diminish fluctuations in private investment spending--could go part of the way toward stabilizing the economy.

Keynesiánci se domnívali, že obezřetná měnová politika - centrální bankou prováděné zvyšování a snižování úrokových sazeb, které má omezovat výkyvy ve výši soukromých investic - by mohla zčásti vycházet vstříc potřebě stabilizace hospodářství.


But they also believed that government had to be willing to step in directly, through expansive fiscal policy, to keep the overall level of spending in an economy stable.

Věřili ovšem také, že vláda musí být ochotná se do věci přímo zapojit skrz expanzivní fiskální politiku, aby se udržela celková úroveň výdajů v ekonomice.


Such a policy, they believed, would forever banish the specter of large-scale mass unemployment, as in the Great Depression.

Byli přesvědčeni, že taková politika by jednou provždy zažehnala přízrak rozsáhlé masové nezaměstnanosti, k jaké došlo během světové hospodářské krize.


Moreover, near-full employment might effectively be guaranteed.

Navíc by bylo možné účinně zabezpečit téměř plnou zaměstnanost.


The Keynesians foresaw that near-full employment raised the threat of inflation.

Keynesiánci předvídali, že přiblížení se plné zaměstnanosti zvýší nebezpečí inflace.


After all, why should workers and unions moderate wage demands if governments will boost spending whenever high unemployment looms?

Konec konců, proč by měli pracující a odbory umírňovat své platové požadavky, když by vláda zvýšila výdaje vždy, když by se na obzoru objevila vysoká nezaměstnanost?


One big curb on high wage demands--fear of being let go when unemployment rises--was gone.

Jedna významná brzda vysokých platových požadavků - strach z propuštění, jakmile vzroste nezaměstnanost - tedy přestala fungovat.


For the first post-1945 generation, the predominant answer was that corporatist social democracy would replace it.

Hlavní odpovědí první generace po roce 1945 bylo to, že ji nahradí korporativní sociální demokracie.


Unions would bow to government requests to moderate their demands for wage increases, and governments would bow to union demands for public spending and social insurance.

Odbory vyhoví vládní žádosti o zmírnění požadavků ohledně růstu platů a vlády vyhoví požadavkům odborů na veřejné výdaje a sociální pojištění.


Keynesian thinking guaranteed that nothing like the Great Depression would ever return.

Keynesiánské uvažování zaručovalo, že se nikdy nevrátí žádná obdoba světové krize.


But its solution to the problem of creeping inflation was jury-rigged, and broke down completely in the 1970's.

Řešení problému plíživé inflace ale bylo provizorní a v 70. letech naprosto selhalo.


In the aftermath of the main industrial countries' burst of inflation in the 1970's, mainstream economic thought in the world's industrial core shifted into a "semi-Monetarist" channel.

V období po propuknutí inflace v hlavních průmyslových zemích během 70. let se převažující ekonomické myšlení ve světovém průmyslovém jádru přesunulo na ,,polomonetaristickou" dráhu.


Milton Friedman's victory was never as complete as the Keynesians' had been.

Vítězství Miltona Friedmana nebylo nikdy tak úplné jako vítězství keynesiánců.


But by the mid-1980's policymakers throughout the world were assenting to the following propositions:

Do poloviny 80. let vyslovili zákonodárci po celém světě souhlas s následujícími návrhy:


Central banks must make their commitments to long-run price stability credible;

Centrální banky musí dát důvěryhodnost svým závazkům k dlouhodobé stabilitě cen;


Central banks must accept that the average level of unemployment is determined not by cyclical factors, but by "structural" factors, which they have no business trying to address;

Centrální banky musí přijmout to, že průměrnou výši nezaměstnanosti neurčují cyklické, nýbrž ,,strukturální" faktory, s jejichž řešením nemají co do činění;


Announcing and trying to maintain a money-supply growth target is an easy way for a central bank to communicate its principal intentions, gain credibility, and give outsiders a way to check whether sound policies are really being followed.

Oznamování cíle růstu peněžní nabídky a snaha o jeho dodržování je pro centrální banku snadný způsob, jak sdělovat své zásadní záměry, získávat důvěryhodnost a dávat svému okolí možnost prověřovat, zda se skutečně naplňují rozumné politiky.


Monetarism was the mirror image of Keynesianism.

Monetarismus byl převráceným obrazem keynesiánství.


It seemingly guaranteed that nothing like the inflation of the 1970's would ever return.

Podle všeho zaručoval, že se nikdy nevrátí žádná obdoba inflace 70. let.


But it offered no solution to the problem of structural unemployment that arose in western Europe.

Nenabízel ovšem žádné řešení problému strukturální nezaměstnanosti, která se v západní Evropě vytvořila.


The past decade and a half demonstrated that monetarism is as ill-equipped to deal with the challenges of falling prices in the context of highly-leveraged firms and banks as the Keynesian prescription was ill-equipped to deal with the challenges of inflation.

Uplynulých patnáct let prokázalo, že monetarismus je špatně připraven vypořádat se s potížemi klesajících cen v kontextu vysoce zadlužených firem a bank, stejně jako byl keynesiánský recept špatně připraven vypořádat se s nebezpečím inflace.


Back in the 1970's and at the start of the 1980's, many (I was one) blamed bad decisions for the breakdown of the social-democratic systems' ability to control inflation.

V 70. letech a na začátku 80. let mnozí (včetně mě) z kolapsu schopnosti sociálnědemokratických systémů řídit inflaci vinili špatná rozhodnutí.


Politicians did not understand that expanding social insurance was the inevitable price of wage restraint, while union leaders did not understand that if corporatist social democracy did not restrain inflation, political power would shift to the right and high unemployment would be used to restrain it.

Politici nechápali, že rozšiřování sociálního pojištění je nevyhnutelnou cenou za omezování platů, zatímco odboroví předáci nechápali, že kdyby korporativní sociální demokracie neomezovala inflaci, politická moc by se přesunula doprava a pro její snížení by se využilo vysoké nezaměstnanosti.


Today, many blame today's alarming economic conditions in the world's industrial core--more than a decade of stagnation in Japan, deflation there and in Germany, recession in Germany--on other bad decisions.

Dnes mnozí ze současné znepokojivé hospodářské situace světového průmyslového jádra - více než desetiletá stagnace v Japonsku, tamní a německá deflace, recese v Německu - viní další špatná rozhodnutí.


Japanese and European central bankers did not lower interest rates far enough fast enough, banking-sector regulators shied at the jump in speculative lending, and politicians were unwilling to expand fiscal policy sufficiently.

Představitelé japonských a evropských centrálních bank nesnížili úrokové sazby dostatečně výrazně ani dostatečně rychle, regulátoři bankovního sektoru se obávali vzestupu spekulativního úvěrování a politici nebyli ochotni dostatečně uvolnit fiskální politiku.


But politicians and central bank governors cannot always be expected to make good decisions: good policies must be designed to function even when rulers are short-sighted and badly advised.

Nemůžeme ale očekávat, že politici a guvernéři centrálních bank budou vždy činit správná rozhodnutí: dobrá politika musí být naplánována tak, aby fungovala i tehdy, když budou vládci krátkozrací a špatně informovaní.


The inflation of the 1970's was a natural failure of Keynesian political economy.

Inflace 70. let byla přirozeným selháním keynesiánské politické ekonomie.


The deflation that threatens Japan, Europe, and perhaps the US with the prospect of a long period of large gaps between potential and actual output is a natural failure of the semi-Monetarist orthodoxy that governed macroeconomic policy in the world's industrial core since the early 1980's.

Deflace, která ohrožuje Japonsko, Evropu a možná i USA, s perspektivou dlouhého období velkých mezer mezi potenciálním a skutečným výstupem je přirozeným selháním polomonetaristického přesvědčení, jímž se řídila makroekonomická politika světového průmyslového jádra od počátku 80. let.


But it's not quite a circle: no government would allow a repeat of the liquidity collapse seen in the 1930's, or the failure of banks and companies on a scale that puts the entire financial system at hazard.

I když se nejedná tak docela o kruh: žádná vláda by nepřipustila opakování kolapsu likvidity, jaký se dostavil ve 30. letech, ani pád bank nebo firem v takovém rozsahu, jenž by znamenal riziko pro celou finanční soustavu.


The world's macroeconomic problems are real, but they will not lead to another Great Depression--in large part because policymakers remember that there once was a Great Depression.

Makroekonomické potíže světa jsou skutečné, ale k další světové hospodářské krizi nepovedou - z velké části proto, že si zákonodárci pamatují, že kdysi tu taková krize už byla.


We need another policy-making revolution like the Keynesian and semi-Monetarist ones, a revolution that will not (wholly) lose sight of its predecessor's achievements, but will eliminate its natural failures.

Potřebujeme další revoluci v oblasti stanovování politik, jako byla revoluce keynesiánská a polomonetaristická. Potřebujeme revoluci, která neztratí (úplně) ze zřetele úspěchy svých předchůdců, a přesto odstraní jejich vrozené nedostatky.


Perhaps the next revolution in economics will grow out of US Federal Reserve Governor Ben Bernanke's career-long concern with asset prices, the role of adverse selection in credit markets, and the need for central banks in difficult situations to do more than conduct short-term open-market operations.

Příští revoluce v ekonomice by snad mohla vyrůst z celoživotního zájmu guvernéra amerického Federálního rezervního úřadu Bena Bernanka o ceny aktiv, úlohu nepříznivého výběru na trhu s úvěry a potřebnost toho, aby centrální banky v těžkých situacích dělaly víc, než jen prováděly krátkodobé operace na volném trhu.


He believes that banks should try things like putting a floor beneath key long-term bond prices.

Je přesvědčen, že by banky měly vyzkoušet novinky jako určování spodní hranice klíčových dlouhodobých dluhopisů.


For quite a while now—certainly since the terrorist attacks on the US of September 11, 2001, and before as we watched the slaughters in Kosovo, Sarajevo, Srebrenica, Rwanda, and Congo on our televisions—the news has been dominated by war and rumors of war, by violent death and threats of violent death.

Už dost dlouho – určitě od teroristických útoků z 11. září 2001 a již dříve od doby, kdy jsme na televizních obrazovkách sledovali masakry v Kosovu, Sarajevu, Srebrenici, Rwandě a Kongu – dominují zprávám války a zvěsti o válkách, násilná úmrtí a pohrůžky násilnou smrtí.


Everyone, everywhere is keenly aware of the power of our weapons.

Všichni a všude si velmi dobře uvědomují moc zbraní.


From nuclear-tipped missiles down to trucks full of fertilizer or explosives worn as belts, we have used our technology to amplify greatly the dark parts of our nature as a violent—and not even a properly predatory—species.

Techniku – od střel s jadernými hlavicemi po náklaďáky naplněné průmyslovým hnojivem a výbušniny nošené kolem pasu – jsme využili ke značnému posílení temných stránek povahy člověka coby násilnického druhu, ač ani nejde o řádného dravce.


I certainly do not want to downplay or dismiss this side of humanity's history and our current events.

Rozhodně nechci tuto stránku lidských dějin a našeho současného dění bagatelizovat ani ji pouštět ze zřetele.


I do not want anyone to forget that over less than half of the years contained in the past century—from the outbreak of World War I to the famine that followed Mao's "Great Leap Forward"—about one in every ten people alive on this planet was shot, gassed, stabbed, burned, or starved to death by his or her fellow human beings.

Nepřeji si, aby se zapomínalo, že během necelé poloviny let, jež tvořily minulé století – od propuknutí první světové války po hladomor, který následoval po Maově „Velkém skoku vpřed“ – byl na této planetě zhruba každý desátý člověk svými bližními zastřelen, zplynován, ubodán, upálen či k smrti vyhladověn.


To ale není jediná linie našeho příběhu.


Indeed, the human abattoirs of the twentieth century—and even the slaughterhouses that various humans are preparing now—may not appear from the perspective of the future to be the most important part of our experience and condition, and of what our descendants will regard as their history.

Z perspektivy budoucnosti se lidská jatka dvacátého století – ba ani vraždění, které různí jedinci plánují dnes – nemusí jevit jako nejpodstatnější součást naší zkušenosti a současných poměrů a naši potomci je snad nebudou považovat za své dějiny.


For them, the most important features of what our experience may instead be:

Nejzávažnějšími rysy naší zkušenosti by pro ně mohla být spíš následující fakta:


For most of the twentieth century, large chunks of the world remained desperately poor for one or more of four related reasons: (1) criminal misgovernment; (2) lack of the machines to do anything useful and productive in the world economy besides subsistence agriculture and unskilled service work; (3) lack of the public education system needed to give people the literacy and the skills to operate the machines; and (4) barriers (legal and physical) that kept people where demand was low from selling the products of their work where demand was high.

Po značnou část dvacátého století zůstávaly velké části světa zoufale chudé, a to z jedné nebo několika z těchto čtyř vzájemně souvisejících příčin: (1) zločinná povaha vlády; (2) nedostatek strojů, které vykonávají mnoho užitečné a přínosné práce v celém světovém hospodářství kromě samozásobitelského zemědělství a nekvalifikované práce ve službách; (3) nepřítomnost veřejného školství, jež lidem zajišťuje gramotnost a dovednosti potřebné k obsluze strojů; a (4) bariéry (zákonné i fyzické), které obyvatelům míst s nízkou poptávkou znemožňovaly prodávat výsledky své práce v oblastech s vysokou poptávkou.


But over the course of the late twentieth century, these four causes of desperate poverty have largely fallen away.

Avšak v době, kdy se 20. století chýlilo ke konci, tyto čtyři příčiny zoufalé chudoby z velké části pominuly.


Governments as bad as Kim Jong-Il's in North Korea are now extremely rare.

Vlády tak špatné, jako je Kim Čong-ilova vláda v Severní Koreji, jsou dnes už nesmírně zřídkavé.


Nearly all countries in the world are at most one generation away from near-universal literacy.

Bezmála všechny státy světa jsou nanejvýš jedinou generaci vzdáleny téměř všeobecné gramotnosti.


The fast pace of technological progress has created a cornucopia of invention and innovation that is open to every place that can send someone away to get a master's degree in engineering.

Svižný krok technického rozvoje vytvořil hojnost vynálezů a inovací, která se nabízí všem oblastem, jež dokáží vyslat své zástupce do zahraničí pro titul inženýra.


Most important, the barriers to making goods and services in Mauritius, Mozambique, or Mauritania and selling them in New York or Berlin, Santiago or Tokyo are dropping swiftly.

Nejpodstatnější je, že rychle mizí překážky, které znemožňovaly produkovat zboží a služby na Mauriciu, v Mosambiku či v Mauritánii a prodávat je v New Yorku, Berlínu, Santiagu či Tokiu.


The gargantuan container ships that first appeared a generation ago brought one revolution to world trade.

Obrovité nákladní lodě, jež se prvně objevily s minulou generací, znamenaly pro světový obchod jistou revoluci.


The use of information technology to manage transportation and distribution channels is likely to have a similarly profound effect.

Využití informačních technologií při řízení přepravy a distribučních kanálů bude zřejmě mít podobně hluboké dopady.


Moreover, the advent of the Internet and the fiber-optic cable will do as much to make service-sector work internationally tradable as the coming of the iron-hulled steamship a century and a half ago did to make bulk agricultural products and manufactures internationally tradable.

Nástup Internetu a kabelů z optických vláken navíc učiní pro mezinárodně obchodovatelnou práci v sektoru služeb tolik, jako před sto padesáti lety učinil nástup parníků s ocelovým trupem pro mezinárodní obchodovatelnost zemědělských a průmyslových výrobků ve velkém.


It will take at least a generation for these changes to make themselves felt in most corners of the world.

Potrvá ještě nejméně jednu generaci, než se tyto změny projeví ve většině koutů světa.


But inside the industrial core of the world's rich countries there is already concern about these looming revolutions.

Mezi světově nejbohatšími zeměmi průmyslového jádra se ale už teď vyskytují obavy z těchto nadcházejících revolucí.


Indeed, this concern will only become sharper and stronger, as citizens in rich countries fear that as the remaining barriers to international trade fall, industrial-core income distributions, social orders, and politics will be shaken to their foundations.

Tyto obavy se budou bezesporu jedině vyostřovat a zesilovat, neboť obyvatelé bohatých zemí mají strach, že jakmile padnou zbývající bariéry mezinárodního obchodu, v zemích průmyslového jádra se do základů otřese distribuce příjmu a sociální struktury a politiky.


For the world as a whole, however, the next two generations are ones that will bring an extraordinary opportunity for economic growth and world prosperity.

Světu jako celku se ovšem během příštích dvou generací naskytne mimořádná příležitost zajistit hospodářský růst a globální prosperitu.


Perhaps at the end of history there is a pot of gold, after all.

Možná že na konci dějin se přece jen ukrývá zlatý poklad.


In the 1990s Argentina implemented perhaps 80% of the neoliberal economic policy agenda.

V 90. letech Argentina realizovala možná 80 % programu neoliberální ekonomické politiky.


It opened up its economy to world trade and international capital; it sought to guarantee low inflation and sound money.

Otevřela svou ekonomiku světovému trhu a mezinárodnímu kapitálu; snažila se o nízkou inflaci a pevnou měnu.


It strove to improve its legal system so that decisions would accord with general rules and foster confidence that contracts would be enforced--whether or not a bribe had been paid.

Usilovala o zkvalitnění svého právního systému, aby rozhodování bylo v souladu s obecnými pravidly a posilovalo důvěru v plnění smluvních závazků - ať už úplatek dán byl nebo nebyl.


This is not to say that the 1990s, even with their aftermath leading into the terrible summer of 2002, were catastrophic.

To však neznamená, že 90. léta i se svým závěrem, který vyvrcholil letos v létě, byla katastrofická.


Life was clearly worse during the Dirty War of the 1970s, when an army with no honor threw women out of helicopters into the South Atlantic, and urban guerrillas shot people because... because... well, just because!

Během tzv. špinavé války v 70. letech byl život jasně horší. Tehdy armáda postrádající veškerou čest házela ženy z vrtulníků do vod jižního Atlantiku a městské domobrany střílely do lidí, protože... protože... prostě proto.


Starting with a full-fledged debt crisis triggered by a massive rise in both US interest rates and the value of the American dollar, the decade ended with domestically-generated hyperinflation, causing Argentina to fall a decade further behind the world's leading economies.

Začala se dluhovou krizí, vyvolanou masivním nárůstem amerických úrokových sazeb a hodnoty amerického dolaru, a skončila hyperinflací, kterou si země přivodila sama a díky níž se notně propadla na žebříčku světových ekonomik.


In the 1990s, by contrast, Argentina's GDP per capita grow by 25% from trough to peak--only to lose this entire income gain over the past four years.

Naproti tomu v 90. letech HDP na jednoho Argentince stouplo o celých 25 % - ovšem zřejmě jen proto, aby v posledních čtyřech letech Argentina o tento svůj pozoruhodný příjmový přírůstek zase přišla.


Until late last winter, Argentina's problems seemed merely an unpleasant but temporary bump, in the same way that the 1994-1995 Mexican "tequila" crisis or the East Asian crises of 1997-1998 proved to be only temporary interruptions, not watersheds.

Až do loňské zimy se zdálo, že problémy argentinské ekonomiky jsou jen nepříjemnou, leč dočasnou kapitolou, stejně jako mexická ,,tequilová" krize z let 1994 až 1995 nebo východoasijské krize z let 1997-1998, které nakonec nebyly zásadním předělem, jak se psalo, ale jen dočasným narušením vývoje.


Such optimism is impossible today, and there is little hope that the country's recent meltdown is only temporary.

Dnes není takový optimismus v Argentině na místě. Nelze totiž příliš doufat, že nedávné zhroucení celé země je pouze dočasné.


The establishment view--say, in US Treasury Undersecretary John Taylor's office--is that Argentina's collapse is the fault of its politicians.

Vžitý názor - například na úřadě náměstka amerického ministra financí Johna Taylora - tvrdí, že kolaps Argentiny je chybou jejích politiků.


Argentine leaders were repeatedly warned that keeping the exchange rate constant and fixing the peso's value against the US dollar risked sending the economy into recession if the dollar gained value.

Argentinským politikům se opakovaně dostalo varování, že směnný kurz argentinského pesa, uměle fixovaný na americký dolar, představuje pro Argentinu riziko, zvláště pokud dolar posílí.


Argentine politicians were also warned that their peso policy could not be sustained unless the ratio of national debt to GDP was falling.

Argentinští politikové byli varováni i před neudržitelností jejich měnové politiky v případě, že poměr mezi státním dluhem a HDP se nesníží.


Yet during the boom years of 1993-1998, public spending outran taxes enough to push Argentina's debt-to-GDP ratio from 29 to 44%.

Avšak v letech 1993 až 1998, tedy v době největšího rozmachu, přesáhly veřejné výdaje v Argentině zisk z daní natolik, že poměr mezi dluhem a HDP se zvýšil z 29 na 44 %.


When the dollar appreciated and recession came, politicians with too little statesmanship to balance the budget in good times turned out to have too little courage to balance the budget when times turned hard.

Když posílil dolar a přišla recese, politikům, jimž chybělo politické umění k tomu, aby vyrovnali rozpočet, dokud se ekonomice vedlo dobře, nakonec chyběla i odvaha, aby jej vyrovnali ve chvíli, kdy se situace obrátila k horšímu.


The coup de grâce was delivered by the government's decision (when the crisis came) to keep bank deposits fixed in dollars and to change debts owed to banks into pesos, thereby bankrupting the country's financial system with a single stroke of the pen.

Ránu z milosti zasadila vláda svým rozhodnutím (už po příchodu krize) ponechat vklady střadatelů v bankách fixované na dolar a směnit dluhy bankám na pesos. Finanční systém země tak zbankrotoval jedním tahem perem.


The establishment position is that if any of these three disastrous policies had not been implemented, Argentina would not have fallen into crisis, or at worst it would have suffered a small tequila-style crisis.

Tradiční názor tvrdí, že kdyby se tyto tři katastrofální kroky neuskutečnily, Argentina by v krizi neskončila nebo přinejmenším by si prošla mírnou krizí s příchutí tequily.


Argentina's 1990's neo-liberal program was nearly idiot-proof, according to this view, but Argentine politicians turned out to form a large and ingenious class of idiots.

Neoliberální program Argentiny z 90. let byl prý téměř blbovzdorný, jenže argentinští politici se nakonec ukázali jako jedna velká banda vynalézavých tupců.


There is, however, another way of looking at the Argentine tragedy.

Na argentinskou tragédii lze však nahlížet i z jiného pohledu.


It is based on the observation that the country's political system has long performed in a predictable way, consistently producing governments that promise more than they can deliver.

Ten vychází z konstatování, že politický systém země se dlouho choval předvídatelným způsobem: vytrvale produkoval vlády, které slibovaly víc, než dokázaly splnit.


They promise rich oligarchs that they will not collect much in taxes.

Bohatým oligarchům slibují, že nebudou vybírat vysoké daně.


They promise workers and consumers generous social insurance.

Dělníkům a spotřebitelům slibují štědré sociální zabezpečení.


They promise rapid economic development, generous infrastructure spending, cushy low-work jobs for the politically connected, and so forth.

Slibují rychlý hospodářský rozvoj, velkorysé výdaje do infrastruktur, teplá místečka po ty, co mají konexe, a tak dál.


Taken together, these promises mean that claims on national product always exceed 100% of the total.

Dohromady tyto sliby znamenají, že nároky kladené na domácí produkt vždy přesahují sto procent celku.


Popular demands that the government fulfills all of them cannot possibly be met.

Požadavky lidu, aby je vláda splnila všechny, nelze v žádném případě splnit.


Add to this an unfair distribution of income and wealth, lack of social comity between the working and middle classes, and a long tradition of political violence, and you have the recipe for a politics of all-against-all.

Vhoďme do toho ještě nespravedlivé rozložení příjmů a bohatství, chybějící sociální shodu mezi pracujícími a středními třídami a dlouhou tradici politického násilí a máme recept na politiku všech proti všem.


The basic political fight about how wealth should be distributed in Argentina remains unresolved.

Zásadní politická bitva o to, jak má být v Argentině rozloženo bohatství, zůstává nevyřešena.


Any political force that tries to curb the bidding by promising only what it can deliver is doomed to defeat.

Každá politická síla, která tuto výzvu zlehčí pouhým slibováním, oč všechno se postará, je už předem odsouzena k neúspěchu.


So in Argentina big government deficits are a law of nature, a fact of life.

Velké vládní deficity jsou v Argentině přírodním zákonem, naprosto běžným jevem.


Hence Argentine interest rates can be low and affordable only for rare, short periods.

Argentinské úrokové sazby tak mohou být dostupné jen nakrátko, a to ještě zřídkakdy.


Everyone knew that Argentina's political system generates chronic deficits, and this meant that interest payments on the debt were likely to explode.

Každý věděl, že argentinský politický systém plodí chronické deficity; každý tak věděl, že platby úroků z dluhu jednou vybouchnou.


Because the dynamics of Argentine debt were so unstable, a hard-currency exchange-rate peg could not last.

Poněvadž dynamika argentinského dluhu byla tak nestabilní, stabilizace směnného kurzu tvrdou měnou nemohla mít dlouhého trvání.


Free access to international capital markets and dollar-denominated bank accounts meant that when the exchange-rate peg finally collided with the deficit-producing logic of Argentine politics, the result could be nothing short of catastrophic.

Volný přístup na mezinárodní kapitálové trhy a bankovní účty v dolarech znamenaly, že v okamžiku, kdy se měnový peg nakonec střetne s deficitující logikou argentinské politiky, bude výsledek v nejlepším případě katastrofický.


Had today's crisis been finessed, had Argentina another decade of rapid growth, its conflicts over wealth distribution might have moderated.

Kdyby byla dnešní krize řešena, kdyby Argentina měla před sebou další desítku let rychlého růstu, byly by se spory ohledně rozložení bohatství zmírnily.


After all, Europe before WWII possessed the nastiest politics on earth: rioting right-wing mobs in France, general strikes in Britain, civil war in Spain, fascism in Italy, and the Nazis' vicious consolidation of power in Germany.

Ostatně i Evropa před druhou světovou válkou nesla tu nejodpornější politiku, jakou svět tehdy znal: výtržnosti pravičáckých davů ve Francii, generální stávky v Británii, občanská válka ve Spanělsku, fašismus v Itálii a nic dobrého nevěštící konsolidace nacistické moci v Německu.


Yet postwar Western Europe encountered no public problems that could not be resolved in ways that preserved sound money and growth.

Poválečná západní Evropa se ovšem nesetkala s veřejnými problémy, jež by se nedaly řešit způsoby, které by udržely pevnou měnu a růst.


Yes, Argentina's government made huge mistakes; its politicians sinned against the gods of monetary economics.

Ano, argentinská vláda udělala obrovské chyby. Její politikové zhřešili vůči bohům měnové ekonomiky.


But did the punishment need to be so swift and so severe?

Musel ale trest být tak rychlý a tak přísný?


One of the strangest claims made in the debates about social insurance now roiling the world's richest countries is the that government-funded defined-benefit pension programs (such as America's Social Security system) are outmoded.

Jedno z nejpodivnějších tvrzení v debatách o sociálním pojištění, jež v současnosti rozčeřily nejbohatší země světa, je to, že státem financované dávkově definované penzijní programy (například americký systém Social Security) jsou zastaralé.


These programs were fine, the argument goes, for the industrial economy of the Great Depression and the post-World War II generation, but they have become obsolete in today's high-tech, networked, post-industrial economy.

Tyto programy vyhovovaly, argumentuje se, průmyslovému hospodářství generací narozených během Velké hospodářské krize a po druhé světové válce, ale v dnešní postindustriální ekonomice špičkových technologií a sítí jsou už nemoderní.


Advocates of this argument propose a different model.

Zastánci tohoto argumentu navrhují jiný model.


Just as corporations today are much happier supporting workers' pensions by contributing to employees' private accounts, so governments today should offer (or require) contributions to privately owned accounts.

Tak jako firmy, které dnes raději podporují penze pracujících prostřednictvím příspěvků na soukromé účty zaměstnanců, vlády by také měly nabízet (nebo vyžadovat) příspěvky na účty v soukromém vlastnictví.


The value of these accounts would fluctuate with the market rather than resting on a defined-benefit scheme that guarantees a fixed real sum of resources available upon retirement.

Hodnota těchto účtů by kolísala s trhem, neboť by se neopírala o dávkově definovaný plán, který zaručuje dostupnost fixní sumy reálných prostředků při odchodu do penze.


This argument is strange because it gets the economics of the situation backward.

Jde o zvláštní argument, protože ekonomii současného stavu bere od nesprávného konce.


When there are lots of companies offering workers long-term defined-benefit retirement pensions, there are fewer advantages to the government in setting up a parallel defined-benefit scheme and requiring workers to participate in it.

Když existuje mnoho firem, které pracujícím nabízejí dlouhodobé dávkově definované starobní důchody, je pro vládu méně výhodné zakládat paralelní dávkově definovaný plán a od pracujících požadovat, aby se do něj zapojili.


After all, in such a world, workers who set great value on a defined-benefit pension can go to work for firms that offer such pensions.

Konec konců, v takovém světě mohou jít ti, kdo si dávkově definovaných penzí vysoce cení, pracovat do firem, jež takové penze nabízejí.


The major benefits that arise from the government's requiring that workers also participate in a national Social Security system accrue to those workers who really ought to value a defined-benefit pension highly but have not been able to figure out what their true preferences are.

Největší přínosy vládního požadavku, aby se pracující také podíleli na národním systému sociálního zabezpečení, plynou těm pracujícím, kteří by si dávkově definovaných penzí měli vysoce cenit, ale nedokázali si zatím uvědomit, co jsou jejich skutečné priority.


They also accrue to relatively poor workers who lack the bargaining power to induce bosses to offer the pensions they really want -- and need.

Plynou rovněž relativně chudým pracujícím, kteří nemají dostatek vyjednávací moci, aby své šéfy přiměli k nabídce penzí, které skutečně chtějí – a potřebují.


But there aren't a lot of companies today that are willing to offer long-term defined-benefit pension schemes.

Dnes však nenajdeme mnoho společností, které jsou ochotné nabídnout dlouhodobé dávkově definované penzijní programy.


One reason is that companies nowadays are much more aware of their own long-run fragility than they were in the post-World War II decades.

Jedním důvodem je to, že si firmy v současnosti uvědomují svou dlouhodobou křehkost mnohem víc než během desítek let po druhé světové válce.


Not even America's IBM -- which prides itself on stability -- wants to take the risk of offering defined-benefit schemes.

Riziko dávkově definovaných plánů na sebe nechce brát ani americká IBM, která si na stabilitě zakládá.


The risk from defined-benefit pensions used to be offset by two benefits for companies that offered them.

Riziko, jež dávkově definované penze přinášejí, dříve firmám, jež je nabízely, vyrovnávaly dva přínosy.


First, the fact that leaving the company usually meant cashing in one's pension at a discount increased worker loyalty.

Zaprvé, skutečnost, že odchod od firmy obvykle znamenal vyplácení penze ve sníženém rozsahu, zvyšovala zaměstnaneckou loajalitu.


Second, complaisant accountants' optimistic assumptions about returns on pension reserves, together with large firms' greater risk-bearing capacity, brightened the financial picture that companies could report to investors.

Zadruhé, úslužně optimistické předpoklady účetních ohledně výnosů z důchodových rezerv, společně s vyšší schopností větších firem snášet rizika, dodávaly lesku finanční situaci, již společnosti mohly vykazovat investorům.


Today, the risks are seen to be much greater, and the benefits are seen to be less.

Dnes se rizika považují za mnohem větší a výnosy za menší.


As a result, an ever-smaller slice of employers are offering anything like defined-benefit pensions.

Ještě menší část zaměstnavatelů tak nabízí něco, co by se podobalo dávkově definovaným penzím.


This fall-off in private defined-benefit pensions all across the rich core of the world economy is a bad thing, because the configuration of asset prices suggests that young and middle-aged workers value defined-benefit pensions extremely highly.

Odklon od soukromých dávkově definovaných penzí napříč bohatým jádrem světového hospodářství je špatný, protože rozložení aktiv ukazuje, že pracující nižšího a středního věku si dávkově definovaných penzí mimořádně vysoce cení.


Historically, the gap between expected returns on low-risk assets like government or investment-grade bonds and high-risk assets like stocks and real estate has been very high.

Historicky je veliký rozdíl mezi předpokládanými výnosy nízkorizikových aktiv, jako jsou vládní nebo dobře investičně hodnocené dluhopisy, a vysoce rizikovými aktivy, jako jsou akcie a nemovitosti.


To some degree, as economists like Harvard's Robert Barro and mathematicians like Benoit Mandelbrot argue, this may be because high-risk investments are in reality much more risky than the theories and math of standard finance techniques suggest.

Do určité míry, jak tvrdí ekonomové jako Robert Barro z Harvardu a matematici jako Benoit Mandelbrot, to může být tím, že vysoce rizikové investice jsou ve skutečnosti mnohem rizikovější, než naznačují teorie a matematika, o něž se opírají standardní finanční postupy.


In my opinion, at least, this is partly because the memory of years like 1930 and 2000, when stocks performed very badly, occupies too large a place in investors' minds.

Přinejmenším podle mého názoru je to zčásti způsobeno tím, že myšlení investorů příliš ovládá vzpomínka na roky jako 1930 a 2000, kdy se akciím dařilo velice špatně.


Workers and other asset holders place a very high value on safety, security, and predictability, so a defined-benefit pension plan is extremely valuable.

Pracující i ostatní podílníci připisují příliš vysokou hodnotu bezpečnosti, zajištěnosti a předvídatelnosti, takže plán dávkově definovaných penzí je mimořádně hodnotný.


But in today's world, only national governments are large enough to be able to do so with any assurance that the pension assets will actually be there when workers retire.

V dnešním světě jsou však pouze národní vlády dostatečně velké, aby byly jistou zárukou, že až půjdou pracující do penze, penzijní aktiva budou dostupná.


I am enough of a social democrat to believe that if there is an economic service or benefit that citizens value extremely highly and that only the government can provide, then the government should provide it.

Jsem natolik sociálním demokratem, že jsem přesvědčen, že pokud existuje nějaká ekonomická služba nebo požitek, jichž si občané mimořádně cení a jež dokáže zajistit jedině vláda, pak je má vláda zajišťovat.


We economists know that there are many drawbacks to expanding government beyond its basic role of providing true public goods like defense, public safety, and justice, as well as providing citizens with incentives to counterbalance the effects of true market failures.

My ekonomové víme, kolik nedostatků má rozšiřování činnosti vlády mimo její základní úlohu, která spočívá v poskytování skutečných veřejných statků, jako je obrana, veřejná bezpečnost a spravedlnost, a zajišťování pobídek pro občany, jež mají vyvažovat dopady skutečných tržních nezdarů.


If the private market has the flexibility of two hands, government bureaucracy has at best two thumbs.

Má-li soukromý trh flexibilitu dvou rukou, pak státní byrokracie má přinejlepším dva prsty.


But the collection of payroll taxes from tens of millions of workers and the writing of tens of millions of pension checks is the kind of routine, semi-automatic task that government can do well.

Avšak výběr daní ze mzdy od desítek milionů pracujících a vypisování desítek milionů penzijních šeků je právě takový rutinní, poloautomatický úkol, jaký vláda může plnit dobře.


With private companies backing away from defined-benefit programs, it is even more important and valuable that government do it in our post-industrial network-age society than it was in the past.

Vzhledem k tomu, že soukromé firmy od dávkově definovaných programů odstupují, je oproti minulosti ještě důležitější a hodnotnější, aby to vláda v naší postindustriální společnosti a ve věku sítí dělala.


The rage across the Arab world over the publication in Denmark (months ago) of cartoons depicting the prophet Mohammed, together with the victory of Hamas in Palestine and the increasing radicalization of Iran's politics, has made "political Islam" a fundamental question of international diplomacy.

Rozhořčení napříč arabským světem nad tím, že v Dánsku byly (před několika měsíci) otištěny karikatury zobrazující proroka Muhammada, společně s vítězstvím Hamasu v Palestině a narůstající radikalizací íránské politiky, učinilo z „politického islámu“ zásadní otázku mezinárodní diplomacie.


But a one-size-fits-all response won't work.

Nerozlišující reakce však nikam nepovedou.


Indeed, we need to abandon the idea that there is a holistic or global Islamist movement.

Musíme opustit myšlenku, že existuje holistické či globální islamistické hnutí.


Political Islam of all colors has emerged as the main alternative to secular Arab nationalist regimes whose legitimacy, based on the struggle for national liberation, has evaporated due to their inability to resolve economic and social problems, establish the rule of law, and guarantee fundamental freedoms.

Politický islám všech odstínů se objevil jako hlavní alternativa sekulárních arabských nacionalistických režimů, jejichž legitimita, založená na boji za národní osvobození, se vytratila, neboť nedokázaly řešit hospodářské a sociální problémy, ustavit právní řád a zaručit základní svobody.


In Palestine, for example, the Islamists triumphed over Fatah because of years of bad governance under the harsh conditions spawned by Israeli occupation.

V Palestině například islamisté zvítězili nad Fatahem kvůli rokům špatné vlády za nevlídných podmínek zplozených izraelskou okupací.


Successive European and American governments share an atavistic fear of the "Islamic alternative" to Arab secular nationalists like Fatah, and so have defended the status quo.

Evropské i americké vlády jedna za druhou sdílejí atavistický strach z „islámské alternativy“ k arabským sekulárním nacionalistům, jako je Fatah, a proto až dosud obhajovaly status quo.


But repression of all Arab opposition movements by the region's monarchs and secular dictators meant that "protection of the Mosque" became the only umbrella under which to engage politically.

Avšak represe všech arabských opozičních hnutí ze strany místních panovníků a sekulárních diktátorů zapříčinila, že jedinou záštitou, pod níž se lze politicky angažovat, se stala „ochrana mešity“.


Now political Islam can no longer be contained, because democracy cannot be built by driving underground parties that have a strong social base, as was tragically demonstrated in Algeria 15 years ago.

Dnes už politický islám nelze potlačovat, neboť demokracii není možné budovat zaháněním stran, jež mají silnou společenskou základnu, do ilegality, jak se před 15 lety tragicky ukázalo v Alžírsku.


The only alternative to authoritarianism is to craft a transition that allows Islamists to participate in public life and encourages them to accept unequivocally the rules of the democratic game.

Jedinou alternativou k autoritářství je vymodelovat transformaci, která islamistům umožní podílet se na veřejném životě a povzbudí je k jednoznačnému přijetí pravidel demokratické hry.


There are already many examples of more or less conservative Islamist parties that are willing to play along.

Existuje už mnoho příkladů více či méně konzervativních islamistických stran, jež jsou ochotné hrát podle pravidel.


It is no accident that there are Islamists in the legislatures of all the countries undergoing some form of political reform, including Lebanon, where Hezbollah is part of a freely elected government, as well as Jordan and Morocco.

Není náhodou, že islamisté jsou zastoupeni v zákonodárných sborech všech zemí procházejících nějakou formou politické reformy, mimo jiné v Libanonu, kde je Hizballáh součástí svobodně zvolené vlády, a dále v Jordánsku a Maroku.


In Egypt, the Muslim Brotherhood has become a strong force in parliament despite the limits imposed on the participation of Islamist groups in last year's elections.

V Egyptě se Muslimské bratrstvo stalo mocnou silou v parlamentu, navzdory omezením uvaleným na účast islamistických skupin v loňských volbách.


In Iraq, free elections have revealed the enormous influence of Islamist currents.

V Iráku svobodné volby odhalily obrovský vliv islamistických proudů.


In Turkey, the transition to democracy led the Islamist Justice and Development Party to power.

V Turecku transformace v demokracii přivedla k moci islamistickou Stranu spravedlnosti a rozvoje.


That government has undertaken various important democratic reforms and initiated accession negotiations with the EU.

Tato vláda provedla různé významné demokratické reformy a zahájila přístupová jednání s EU.


These Islamist parties have nothing to do with Al Qaeda, even though some of the most conservative among them have adopted somewhat similar ideological positions.

Tyto islamistické strany nemají nic společného s al-Káidou, přestože některé z těch nejkonzervativnějších si osvojily do jisté míry podobné ideologické postoje.


The risk of political transitions that may lead to the victory of Islamist parties is a democratic paradox that Europe and the US must accept if they are to devise inclusive reform policies -- in other words, policies that are the polar opposite of the type of democratic imposition practiced in occupied Iraq.

Riziko politických transformací, jež mohou vést k vítězství islamistických stran, je paradoxem, který Evropa a USA musí přijmout, mají-li navrhnout inkluzivní reformní politiky – čili politiky, jež jsou protipólem onoho typu vnucování demokracie, které se uplatňuje v okupovaném Iráku.


Indeed, one of the less fortunate consequences of the intervention in Iraq was to reinforce the notion of a "clash of civilizations" between the West from Islam, which in turn serves to create a climate favorable to Islamist movements.

Jedním z nejméně šťastných důsledků intervence do Iráku bylo posílení představy „střetu civilizací“ mezi Západem a islámem, jež zase slouží k vytváření klimatu příznivého pro islamistická hnutí.


After all, political reform movements in the Muslim world emerged long before the US-led "war on terror," and reformists were not waiting for the EU to become stronger to press for change.

Ostatně, politická reformní hnutí se v muslimském světě objevila dlouho před „válkou proti teroru“ pod vedením USA a reformisté nečekali na EU, až získá dostatek sil na prosazování změny.


These movements were not created in the US or Europe after September 11, 2001, and they will not wait for or depend on the US or the EU to act.

Tato hnutí nevznikla v USA ani v Evropě po 11. září 2001 a se svým jednáním nebudou čekat na USA ani na EU, ani na nich nebudou záviset.


Nevertheless, the success of Muslim moderates may well depend on how the EU and the US respond to pressure for reform and how they decide to encourage change.

Nicméně úspěch muslimských umírněnců může záviset na tom, jak EU a USA zareagují na prosazování reformy a jak se rozhodnou podporovat změnu.


It is now necessary to show that democracy is the best path for Palestinians to attain their national goals.

Teď je nezbytné prokázat, že nejlepší cestou Palestinců k dosažení národních cílů je demokracie.


This depends largely on the new Hamas government and its transformation into a democratic force that respects the rule of law, democracy, and international legality.

To z velké části závisí na nové vládě Hamasu a na jeho transformaci v demokratickou sílu, která ctí právní řád, demokracii a mezinárodní zákonnost.


But it also depends on Israel and the international community, which must do all they can to ensure a future Palestinian state with Jerusalem as its capital.

Záleží to ale také na Izraeli a mezinárodním společenství, již musí vykonat vše, co mohou, aby zajistily budoucí palestinský stát s Jeruzalémem jako hlavním městem.


Supporting Palestinian democratization does not mean that the international community should not demand that Hamas abandon terror for once and for all, demilitarize, respect the Palestinian constitution, and accept the existence of the state of Israel.

Podpora palestinské demokratizace neznamená, že by mezinárodní společenství nemělo požadovat, aby Hamas jednou pro vždy upustil od teroru, odzbrojil, dodržoval palestinskou ústavu a uznal existenci státu Izrael.


But it also does not mean supporting sanctions that would hurt the Palestinian people after they have expressed their will democratically.

Neznamená to však ani podporu sankcí, které by způsobily újmu palestinskému lidu poté, co demokraticky vyjádřil svou vůli.


This would be a terrible mistake in any effort to consolidate Palestine's new democracy, with a negative impact in other reforming countries in the Arab world.

To by byla ohromná chyba v každém úsilí o upevnění nové palestinské demokracie, která by měla negativní dopady v ostatních reformujících se zemích v arabském světě.


Similarly, accepting the right of non-violent Islamists to participate in public life does not mean giving up on the political and ideological struggle to defeat ultra-conservative, and in some cases totalitarian, conceptions of society.

Obdobně platí, že uznat právo nenásilných islamistů na účast ve veřejném životě neznamená vzdát se v politickém a ideologickém úsilí o porážku ultrakonzervativních a v některých případech totalitních společenských koncepcí.


Combating racism, promoting tolerance, and respecting the religious sentiments of others does not mean that we need to question press freedom or accept Islamists' demands for censorship, even when real religious sentiments are offended, as in the case of the Danish caricatures.

Potírání rasismu, prosazování tolerance a respekt k náboženskému cítění ostatních neznamená, že musíme zpochybňovat svobodu tisku nebo přijímat požadavky islamistů na cenzuru, byť by i byly dotčeny skutečné náboženské city, jako v případě dánských karikatur.


Islamist conceptions of society that violate individual rights must be rebutted politically.

Islamistická pojetí společnosti, jež porušují práva jedince, je potřeba politicky vyvrátit.


That political challenge is one of the paradoxes of democracy, which allows all ideas to compete freely with each other.

Tato politická výzva je jedním z paradoxů demokracie, která umožňuje všem myšlenkám, aby svobodně konkurovaly myšlenkám ostatním.


Political Islam is a risk, but we can minimize it only by devising intelligent, case-sensitive strategies that promote democracy, not by denouncing the results of democratic choice.

Politický islám představuje riziko, které však nemůžeme minimalizovat pranýřováním výsledků demokratické volby, ale jedině vytvářením inteligentních a rozlišujících strategií, jež prosazují demokracii.


The wars in Lebanon and Gaza constitute a grave threat to democratic reform in the southern Mediterranean.

Války v Libanonu a Gaze představují vážné ohrožení demokratických reforem v jižním Středomoří.


These wars are inflicting heavy punishment on precisely those peoples who have held fully free and fair elections in the region, while eroding the legitimacy of Israel's democracy.

Oba konflikty totiž krutě trestají právě ty národy, které v regionu zorganizovaly zcela svobodné a spravedlivé volby, a zároveň nahlodávají legitimitu izraelské demokracie.


At the time of its "Cedar Revolution" last year, Lebanon was held up as the best example so far of democratization in the Arab world.

V průběhu loňské „cedrové revoluce“ byl Libanon vydáván za dosud nejlepší příklad demokratizace v arabském světě.


The enthusiasm with which the international community welcomed those changes now seems all but forgotten, which is also true of recent elections in Palestine -- another longstanding international demand.

Nadšení, s nímž mezinárodní společenství tyto změny vítalo, se dnes zdá téměř zapomenuto, což platí i o nedávných volbách v Palestině – které se rovněž uskutečnily na základě dlouhotrvající mezinárodní poptávky.


The signal being sent is clear: it is preferable that Israel, the only state in the region that abides by the rule of law, be surrounded by authoritarian regimes where political outcomes are predictable than by democratic states where Islamists may well rise to power.

Tím se do okolí vysílá zřejmý signál: je lepší, když budou Izrael jakožto jediný právní stát v regionu obklopovat autoritářské režimy, poněvadž politická rozhodnutí jsou u nich předvídatelnější než u demokratických zemí, kde se mohou k moci dostat islamisté.


It happened in Palestine, and it could well happen in Egypt if free and fair free elections were held.

To se stalo v Palestině a mohlo by se to docela dobře stát i v Egyptě, pokud by se tam uskutečnily svobodné a spravedlivé volby.


As a result, Arab nationalist governments feel justified in resisting serious political reform and vindicated in repressing all domestic opposition, particularly the swelling Islamist movements.

Arabské nacionalistické vlády v důsledku toho cítí, že mají právo bránit vážným politickým reformám a že je ospravedlnitelné, když potlačují veškerou domácí opozici, zejména pak sílící islamistická hnutí.


But it should now be clear to everyone that democratization in the southern Mediterranean cannot bypass Islamist movements, and that the success of that process largely depends on the degree to which their full participation in the political arena is ensured.

Dnes by však mělo být každému jasné, že demokratizace v jižním Středomoří nemůže islamistická hnutí obejít a že úspěch tohoto procesu závisí do značné míry na otázce, nakolik se podaří zajistit jejich plné začlenění do politického spektra.


Of course, this requires their renouncing violence as a means of achieving power.

To pochopitelně předpokládá, že se tato hnutí zřeknou násilí jako prostředku dosažení moci.


Repressing political Islam, or attempting to "erase" Islamists militarily with total disregard for national political processes (not to mention human life), is not the answer, because it won't persuade electorates to turn away from Islamist movements.

Represe politického islámu nebo pokusy „vymazat“ islamisty vojenskou cestou zcela bez ohledu na národní politické procesy (nemluvě o lidských životech) nejsou odpovědí, protože tyto kroky nepřesvědčí voliče, aby se od islamistických hnutí odvrátili.


The efforts of reformist governments in the region to integrate such movements into the public sphere have been dealt a severe blow.

Snahy reformátorských vlád v regionu začlenit tato hnutí do veřejné sféry však utrpěly těžkou ránu.


Democracies have long known that extreme and indiscriminate punishment -- which by definition affects friend and foe, combatant and civilian alike -- is a grave violation of international law, as the United Nations High Commissioner for Human Rights, Louise Arbour, has pointed out.

Demokracie již dávno vědí, že extrémní a nerozlišující trest – který už z podstaty postihuje přítele i protivníka, válečníka i civilistu – je hrubým porušením mezinárodního práva, jak ostatně uvedla i vysoká komisařka OSN pro lidská práva Louise Arbourová.


They also know that such action fuels radicalism, leading to the kind of tragic consequences that are all too familiar nowadays.

A vědí také, že podobné kroky podněcují radikalismus, což vede právě k oněm tragickým důsledkům, které jsou dnes až příliš dobře známé.


Hezbollah is, after all, a creature of Lebanon's resistance to Israel's 1982 invasion, now trying to reassert its influence at home and in the wider region by portraying itself as a champion of the Arab-Islamic cause, namely in Palestine.

Hizballáh je koneckonců dítětem libanonského odporu vůči invazi Izraele z roku 1982, které se nyní pokouší znovu prosadit svůj vliv doma i v širším regionu tím, že samo sebe vykresluje jako obhájce arabsko-islámské věci, jmenovitě v Palestině.


Any reinforcement of its power will necessarily weaken Lebanon and the region's democratic forces.

Jakékoliv posílení jeho moci nutně oslabí Libanon a demokratické síly v oblasti.


The prolonged absence of the United States from truly active engagement in the Middle East peace process is partly to blame for the current situation.

Za současnou situaci nesou zčásti vinu i Spojené státy, které se zdráhají opravdu aktivně se zapojit do mírového procesu na Blízkém východě.


For almost six years, there has been no significant US diplomatic initiative to resolve the Palestinian question or to pursue the Syrian track (Israel still occupies the Golan Heights).

Za téměř šest let nepřišly USA s žádnou významnou diplomatickou iniciativou na vyřešení palestinské otázky nebo hledání nového přístupu k Sýrii (Izrael stále okupuje Golanské výšiny).


Moreover, just when we were beginning to think that the Iraqi tragedy had made the limits of unilateralism and preemptive military strategies clear to all, the Bush administration encourages Israel's military action -- this time against a country that has painfully been attempting to consolidate democratic reform and to reafirm its sovereignty in relation to Syria .

Právě když jsme si navíc začínali myslet, že irácká tragédie všem jasně ukázala omezené možnosti unilateralismu a preventivních vojenských strategií, podporuje Bushova administrativa vojenskou akci Izraele – tentokrát proti zemi, která se bolestně pokouší upevnit demokratické reformy a opětovně potvrdit svou suverenitu ve vztahu k Sýrii.


Bush's most promising initiative, promoting democracy across the Middle East, was already dealt a crippling blow by US intervention in Iraq and the ensuing civil war there.

Bushova nejslibnější iniciativa, totiž podpora demokracie na celém Blízkém východě, již utrpěla ochromující ránu americkou intervencí v Iráku a následnou občanskou válkou v této zemi.


Now the project is buried under the weight of America's inability to protect Lebanon's fragile democracy and Palestine's democratic experiment.

Nyní je tento projekt pohřben pod tíhou americké neschopnosti ochránit křehkou demokracii v Libanonu a demokratický experiment v Palestině.


The European Union's feeble response to the warfare in Gaza and Lebanon has oscillated between understanding and condemnation of the disproportionate use of force by Israel (described as "ten eyes for one" by the Finnish presidency), thereby betraying its dependence on the US to end the violence.

Mdlá reakce Evropské unie na válčení v Gaze a Libanonu zase osciluje mezi projevy pochopení a odsuzováním nepřiměřeného užití síly Izraelem (které finské předsednictví označilo za princip „deset očí za oko“), což prozrazuje její závislost na USA v otázce ukončení násilí.


Europeans will have learned nothing from the damaging disunity, and thus weakness, that they displayed during the Iraq war if this conflict does not compel them to speak with one voice.

Pokud současný konflikt nepřinutí Evropany hovořit jedním hlasem, dají tím najevo, že se ze zničující nejednotnosti a tím i slabosti, kterou prokázali během války v Iráku, ani trochu nepoučili.


What is needed is a European initiative that is backed by a credible military deterrent, consisting of forces from the EU, Turkey, and Arab countries, to be dispatched under a UN mandate to Lebanon and Gaza.

Zapotřebí je zde evropská iniciativa podpořená věrohodným vojenským odstrašením v podobě jednotek z EU, Turecka a arabských zemí, které by byly pod mandátem OSN vyslány do Libanonu a Gazy.


Europe must not only put forward a clear demand for an immediate cease-fire and the end to Syrian and Iranian meddling in Lebanon, it must also provide the means to enforce it as well as massive support for Lebanon's reconstruction.

Evropa nesmí jen zveřejnit jasný požadavek na okamžité příměří a ukončení syrského a íránského vměšování se do Libanonu, ale poskytnout také prostředky, které by tento krok vynutily, jakož i masivně podpořit obnovu Libanonu.


The EU should decisively back the end of the embargo on Palestine and the urgent creation of a Palestinian state.

EU by se měla rozhodně postavit za ukončení embarga vůči Palestině a naléhavé vytvoření palestinského státu.


A common European front could persuade the US to give Lebanon and Palestine enough time to consolidate their national democratic processes, thus isolating the radical elements of Hamas and steering Hezbollah to dissolution of its private army.

Společná evropská fronta by mohla přesvědčit USA, aby poskytly Libanonu a Palestině dostatek času na konsolidaci svých národně-demokratických procesů, což by izolovalo radikální živly Hamásu a přimělo Hizballáh k rozpuštění své soukromé armády.


With the US project in ruins, a credible European policy to delegitimize war and support democratization in its neighborhood has become essential.

Americký projekt je v troskách, a věrohodná evropská politika delegitimizace války a podpory demokratizace v evropském sousedství se tak stala nezbytností.


No economy is a closed, autonomous universe, governed by rules independent from law, morals, and politics.

Žádná ekonomika není uzavřený, autonomní vesmír, který by se řídil pravidly nezávislými na právu, morálce a politice.


Indeed, the most interesting economic questions are generally located on the borderline with neighboring disciplines.

Ba ty nejzajímavější ekonomické otázky všeobecně leží na hranici se sousedními disciplinami.


But nowhere is this clearer than in the interaction between economic processes and the natural environment.

Nikde to ovšem není jasnější než na interakci mezi hospodářskými procesy a přírodním prostředím.


The distinctive feature of this exchange is that it is governed not by the laws of mechanics, but by thermodynamics, particularly the law of entropy, according to which the quantity of free energy that can be transformed into mechanical work diminishes with time -- an irreversible process culminating in "heat death."

Charakteristickým rysem tohoto vzájemného působení je, že se neřídí zákony mechaniky, nýbrž zákony termodynamiky, zejména zákonem o entropii, podle něhož se množství volné energie, již lze převést na mechanickou práci, s časem snižuje – jde o nevratný proces kulminující „tepelnou smrtí“.


Numerous researchers, inspired by the late Nicholas Georgescu-Roegen's pioneering work on the relationship between economic processes and physics, tried -- not very successfully -- to formulate an "entropic" theory of economy and society, especially during the 1970's.

Bezpočet výzkumníků, inspirovaných průkopnickou prací zesnulého Nicholase Georgescu-Roegena o vztahu mezi ekonomickými procesy a fyzikou, se pokusila – nepříliš úspěšně – zformulovat „entropickou“ teorii ekonomie a společnosti, zejména během 70. let 20. století.


The entropic view assumes that economic processes produce irreversible consequences because of their multiple interactions with nature.

Entropické pojetí předpokládá, že ekonomické procesy kvůli svým mnohačetným interakcím s přírodou vyvolávají nevratné důsledky.


We draw from stocks of non-renewable natural resources (for example, oil and metal ores), and we deteriorate or modify the quality of other resources (for example, water and arable land) by imposing on them a rhythm of exploitation superior to their capacity for regeneration.

Čerpáme zásoby neobnovitelných přírodních zdrojů (například ropy a kovových rud) a ničíme nebo pozměňujeme kvalitu dalších zdrojů (třeba vody a orné půdy), neboť vyvíjíme rytmus využívání přesahující jejich regenerační schopnost.


In fact, the exploitation of non-renewable resources frees the speed of economic growth from that of ecological renewal, aggravating the deterioration of the biosphere, including irreversible climate changes.

Využívání neobnovitelných zdrojů vlastně odpoutává tempo hospodářského růstu od rychlosti ekologické obnovy, což zesiluje zhoršování biosféry, včetně nevratných změn klimatu.


The law of entropy reminds us that we will leave to future generations a degraded natural patrimony, probably less adequate to their needs than what we inherited.

Zákon o entropii nám připomíná, že budoucím generacím odkážeme degradované přírodní dědictví, zřejmě méně přiměřené jejich potřebám, než jaké jsme zdědili my.


Unfortunately, there are no simple answers.


For the sake of what principle can we ask China and India, for example, to limit their economic dynamism so that they use smaller amounts of the planet's natural resources?

V zájmu jakého principu můžeme například od Číny a Indie žádat snížení jejich hospodářského dynamismu, aby tak využívaly menší množství přírodních zdrojů planety?


After all, the advanced countries' slower growth is not the consequence of voluntary self-limitation, but of our superior standard of living -- and of our incapacity to settle our own economic imbalances.

Vždyť pomalejší růst vyspělých zemí není důsledkem dobrovolného sebeomezení, ale vyšší životní úrovně – a naší neschopnosti urovnat své vlastní hospodářské nevyváženosti.


We cannot impose an ecological rhythm on people who are poorer than we are when it is the very fact that we freed ourselves from that rhythm that made us richer.

Nemůžeme ekologický rytmus vnucovat lidem, kteří jsou chudší než my, když jsme zbohatli právě díky faktu, že jsme se z tohoto rytmu vyvázali.


Economic contraction, or even stagnation, is not a solution for the developed countries, either, for a similar reason: it would imply that we either accept existing inequalities or impose a regime aiming at an equal redistribution of resources.

Ani pro vyspělé země není ekonomické smršťování, ba ani stagnace řešením, a to z podobného důvodu: znamenalo by to nutnost buď akceptovat stávající nerovnosti, anebo zavést režim usilující o rovné přerozdělení zdrojů.


That choice boils down to an unbearable cynicism or a totalitarian utopia.

Taková možnost se scvrkává na nesnesitelný cynismus, nebo totalitní utopii.


But, happily for us, our evolution is determined not only by entropy, but also by the accumulation of knowledge and technological progress -- a process that is just as irreversible as the decrease in stocks of non-renewable resources and the degradation of environmental quality.

Naštěstí pro nás však naši evoluci neurčuje jen entropie, ale rovněž akumulace vědomostí a technického pokroku, což je proces stejně nevratný jako ztenčování zásob neobnovitelných zdrojů a degradace kvality životního prostředí.


Thus, the economy is entropic for resources and historical for the production, organization, and spread of knowledge, with the prospects for economic and environmental sustainability residing in the space left between those two dynamic processes: the level of growth we choose must be conditioned on a sufficient level of knowledge to ensure the system's survival.

Ekonomika je tudíž entropická pro zdroje a dějinná pro výrobu, organizaci a šíření vědomostí, přičemž naděje na ekonomickou a environmentální udržitelnost tkví v prostoru mezi těmito dvěma dynamickými procesy: hladina růstu, pro niž se rozhodneme, musí být podmíněna dostatečnou úrovní vědomostí, které zajistí přežití systému.


Yet nature, like knowledge, is a public good that needs state intervention to be "produced" in sufficient quantities.

Přesto platí, že příroda, stejně jako znalosti, je veřejným statkem, který vyžaduje intervenci státu, aby byl „produkován“ v dostatečných množstvích.


The only way to overcome the finiteness of our world is to maintain as much space as possible between entropy and history by investing in education and research aimed at increasing renewable energies, reducing the energy intensity of our standards of living, and slowing the pace of environmental erosion.

Jediným způsobem, jak překonat konečnost našeho světa je udržovat co největší prostor mezi entropií a historií tím, že budeme investovat do vzdělávání a výzkumu zaměřeného na přibývání obnovitelných energií, snižování energetické intenzity našich životních úrovní a zpomalování tempa narušování životního prostředí.


It is widely believed that such a strategy would be useless if the only effect is to allow others to get rich faster by opting out.

Všeobecně se věří, že taková strategie by byla k ničemu, kdyby jejím jediným účinkem bylo nechat rychleji zbohatnout ostatní tím, že se sami stáhneme.


But if that strategy is conceived as mastering two dynamic processes, overcoming the ecological constraint could be an accelerator of growth.

Avšak jestliže tuto strategii pojmeme jako zvládání dvou dynamických procesů, překonávání ekologického omezení by mohlo být katalyzátorem růstu.


Scientific research is usually conducted to improve our lives, but it is also an industry, one that represents a massive investment by governments and corporations alike.

Vědecký výzkum se obvykle provádí kvůli zlepšení našich životů, ale zároveň je to průmyslové odvětví, do něhož proudí masivní investice vlád i korporací.


The stakes and potential rewards for a few research topics are exceptionally high, which is why the recent finding that the Korean scientist Hwang Woo-suk fabricated the results of his work on stem cells has reverberated so widely.

V několika výzkumných oblastech jsou přitom sázky i potenciální odměny výjimečně vysoké, což je také důvod, proč se nedávné zjištění, že korejský vědec Hwang Woo-suk zfalšoval výsledky své práce v oblasti kmenových buněk, setkalo s tak širokým ohlasem.