· Přijmout zákony proti diskriminaci a na podporu rovnoprávnosti, které zaručí lidská práva a svobody uživatelů drog a lidí s HIV;

· Adopt anti-discrimination and equal-protection laws to guarantee the civil liberties and human rights of drug users and people living with HIV;


· Připustit, že užívání drog je záležitost veřejného zdravotnictví, nikoliv dodržování zákonů, a tento fakt promítnout do vládních politik;

· Acknowledge drug use as a public health issue, not a law-and-order issue, with government policies reflecting this reality;


· Výslovně legalizovat výměny jehel a užívání metadonu a dalších ,,substitučních" léků při léčení;

· Explicitly legalize needle exchange and the use of methadone and other "substitute" medications for treatment;


· Vytvořit národní programy, které zahrnou celé spektrum pragmatických, komplexních a dostupných služeb zaměřených na snižování negativních dopadů (tzv. harm reduction služby), od vzdělávání a léčení závislosti po substituční terapii a výměnu jehel;

· Create national programs that encompass a full range of pragmatic, inclusive, and accessible harm reduction services, from education and drug treatment to substitution therapy and needle exchange;


· Zapojit uživatele drog a jejich právní zástupce do procesu tvoření přístupů k užívání drog, a to jak na mezinárodní, tak národní úrovni.

· Include drug users and their advocates in developing policies on drug use at both international and national levels.


Přetrvávající odpor vůči výzvám k restrukturalizaci protidrogových strategií a cílů jen zhorší epidemii HIV a bude mít podíl na smrti milionů zranitelných lidí.

Continuing resistance to calls to restructure anti-drug strategies and goals will only worsen the HIV epidemic and contribute to the deaths of millions of vulnerable people.


Okamžitě po nástupu do funkce předsedy Evropské komise by měl Durao Barroso - tento někdejší portugalský premiér - věnovat naléhavou pozornost obnovení pořádku a zaměřit se na ekonomickou politiku Evropské unie.

As soon as he takes office as President of the European Commission, Durao Barroso - Portugal's former Prime Minister - should devote urgent attention to restoring order and focus to the European Union's economic policies.


Nejtlustší spis na jeho stole se týká lisabonské agendy, ambiciózního programu, který v roce 2000 schválili prezidenti a premiéři členských zemí EU s cílem učinit unii do roku 2010 „nejkonkurenceschopnější a nejdynamičtější znalostní ekonomikou" na světě.

The thickest file on his desk concerns the Lisbon agenda, an ambitious programme approved in 2000 by the EU heads of state and government with the goal of making the Union "the most competitive and dynamic knowledge economy" by 2010.


Program zahrnuje všechny hlavní oblasti ekonomické politiky: inovaci a podnikání, reformu sociální péče a sociální začleňování, kvalifikaci a zaměstnavatelnost, rovnost pohlaví, liberalizaci trhu práce a zboží i „udržitelný" rozvoj.

All major fields of economic policy are covered: innovation and entrepreneurship, welfare reform and social inclusion, skills and employability, gender equality, labour and product market liberalisation, and "sustainable" development.


To vše jsou bezpochyby chvályhodné cíle, které ovšem spadají výlučně do sféry národních politických rozhodnutí.

All of these are worthy goals, to be sure, but they belong intrinsically to the sphere of national political decisions.


Podle evropských smluv není unie oprávněna předepisovat v těchto oblastech zákonné normy a strategie a nemá ani moc je vymáhat.

Indeed, under the European Treaties, the Union has no competence to enact legislation and policy in these domains, nor powers to enforce them.


Evropská rada nicméně z popudu Evropské komise vymyslela nový strategický přístup - nazvaný „otevřená koordinace" -, aby mohla do těchto oblastí zasahovat.

But the European Council, spurred by the European Commission, invented a new policy approach - called "open coordination" - in order to impinge on these fields.


Otevřená koordinace obsahuje definici společných cílů na úrovni EU, jejich dobrovolné dodržování členskými státy a vzájemné hodnocení výsledků v rámci Evropské rady.

Open coordination entails the definition of common goals at the EU level, voluntary compliance by the member states, and peer review of results within the European Council.


Otevřená koordinace zákonitě nesplnila očekávání.

Inevitably, open coordination has failed to deliver on its promises.


Mylný předpoklad, že Evropská rada může nějakým způsobem podněcovat růst a produktivitu, navíc poskytla výmluvu těm národním politikům, kteří nejsou ochotni prosazovat na domácí půdě nepopulární rozhodnutí.

Moreover, the delusion that the European Council can somehow call growth and productivity into being has provided a diversion to national politicians who are unwilling to push for unpopular decisions back home.


Můj první návrh Barrosovi tudíž zní, aby hodil celou lisabonskou agendu do koše.

My first suggestion to Barroso, therefore, is to scrap the Lisbon agenda.


Pouze tím dá naprosto jasně najevo, že zodpovědnost za výkonnost národní ekonomiky leží na národních politicích.

Only this will make it clear that responsibility for national economic performance lies with national policy-makers.


To mě přivádí k tématu makroekonomické koordinace na úrovni EU.

This brings me to the subject of macroeconomic coordination at the EU level.


Maastrichtská smlouva předpokládala jednoduchý strategický rámec pro hospodářskou a měnovou unii.

The Maastricht Treaty envisaged a simple policy framework for economic and monetary union.


Měnová politika byla centralizována a svěřena nezávislé centrální bance, zatímco fiskální politika byla ponechána na členských státech.

Monetary policy was centralized and entrusted to an independent central bank, while fiscal policy was left to the member states.


Národní vlády se musely - pod hrozbou zahájení tzv. procedury nadměrného deficitu - podřídit dvojímu omezení, totiž že fiskální deficity by neměly překročit 3% HDP a že vládní dluh by měl zůstat pod úrovní 60% HDP (nebo přinejmenším k této hodnotě směřovat).

National governments were made subject - under the excessive-deficit procedure - to the twin constraints that fiscal deficits should not exceed 3% of GDP and government debt should remain below 60% of GDP (or at least tend towards that value).


Pakt stability a růstu k tomu později přidal požadavek, aby byly vládní účty ve střednědobém horizontu „blízké vyrovnaným".

Later on, the Stability and Growth Pact added a requirement that, over the medium term, government accounts should be "close to balance."


Cílem této podmínky bylo v zásadě předejít nezodpovědné rozpočtové politice po zavedení eura a současně ponechat dostatečný prostor pro cyklické kolísání deficitu v rámci tříprocentního limitu.

Essentially, this aimed to prevent irresponsible budgetary policies after the euro's launch, while leaving sufficient room for cyclical oscillations of the deficit within the 3% limit.


Důvěryhodnost tohoto nástroje značně utrpěla v listopadu 2003 při veřejné roztržce mezi Evropskou komisí a radou Ecofin ohledně uplatnění procedury nadměrného deficitu vůči Francii a Německu.

The credibility of this apparatus was badly damaged by the November 2003 public controversy between the Commission and the Ecofin Council over the application of the excessive-deficit procedure to France and Germany.


To ovšem neznamená, že by měl být zrušen.

This does not mean that it should be abandoned.


Právě naopak: společné omezení fiskálního chování zvenčí je potřebné coby pojistka proti neudržitelnému hromadění veřejného dluhu, které by mohlo ovlivnit finanční stabilitu a inflaci v celé EU - toto riziko přitom ještě prohlubují dopady stárnutí populace na penzijní systémy.

On the contrary, a common external constraint on fiscal behavior is needed as a joint safeguard against an unsustainable accumulation of public debt that could affect financial stability and inflation throughout the EU - a risk aggravated by the impact of aging populations on pension systems.


Podobné omezení slouží rovněž jako vítaná kotva pro domácí rozhodovací proces v členských zemích se slabšími politickými systémy.

Such a constraint also provides a welcome anchor for domestic decision-making in member states with weaker political systems.


Nenaslouchal bych těm, kdo se zasazují o vyčlenění investic z fiskálních schodků: to by pouze vytvořilo nové stimuly pro „kreativní účetnictví" a neudržitelné hromadění dluhu.

I would not listen to those who advocate excluding investment from fiscal deficits: this would only offer new incentives for creative accounting and unsustainable accumulation of debt.


Místo toho by se měl důraz přesunout od ročních deficitů k dluhové udržitelnosti.

Instead, the emphasis should shift from annual deficits to debt sustainability.


Dluhové kritérium by se například dalo doplnit o limit na (trendovou) rychlost růstu veřejných výdajů, který by byl udržován pod úrovní nominálního HDP.

The debt criterion, for example, could be supplemented by a limit on the (trend) growth rate of public spending, which would be kept below that of nominal GDP.


Pravomoc Evropské komise přijímat opatření v případě hrozby nadměrných schodků by měla být posílena - pochopitelně za předpokladu, že komise již nikdy nezapomene, že dohled nad národními politikami je úkol, který vyžaduje politický úsudek, a nelze ho tudíž přenechat účetním a právníkům.

The Commission's powers to initiate action when there is a risk of excessive deficits should be strengthened - provided, of course, that the Commission never again forgets that surveillance of national policies is a task that requires political judgment and cannot be left to accountants and lawyers.


A konečně, prvořadá pozornost by měla být věnována dovršení tvorby jednotného evropského trhu, kde má unie mocné právní nástroje otevírat trhy a udržovat konkurenci.

Finally, top priority should be assigned to completing the Single European Market, in which the Union has powerful legal instruments to pry open markets and sustain competition.


Nejlepší léčba pro opětovné posílení růstu je jak přímá - vytvářením konkurenčního tlaku -, tak i nepřímá - zahájením nezbytné adaptace v oblasti národní zaměstnanosti, sociální péče a vzdělávací politiky.

The best therapy for reinvigorating growth is both direct, by increasing competitive pressure, and indirect, by triggering the necessary adaptation in national employment, welfare, and education policies.


Státní pomoc churavějícím firmám je i nadále všudypřítomným jevem a společná pravidla, která mají zajistit volný pohyb zboží a služeb, nejsou členskými státy plně respektována - nejlepším příkladem budiž veřejné zakázky a trhy energií.

State aid to ailing companies remains ubiquitous, and common rules designed to ensure free circulation of goods and services are not fully respected by the member states - public procurement and energy markets being prime examples.


Většina trhů služeb - obchod s cennými papíry, velkoobchodní a maloobchodní distribuce, podnikatelské služby a místní komunální služby - je navíc i nadále chráněna před zásadami konkurence a volného oběhu.

Moreover, most markets for services - securities trading, wholesale and retail distribution, business services, and local utilities - remain sheltered from competition and free circulation rules.


Empirické důkazy naznačují, že tato pokřivení na trhu služeb, který se zhruba ze dvou třetin podílí na celkovém HDP, tvoří převažující důvod zaostávání EU za Spojenými státy v oblasti produktivity práce.

Empirical evidence indicates that these distortions in the market for services, which account for about two thirds of GDP, underlie most of the EU's productivity gap with the United States.


V posledních letech nevěnovala Evropská rada dostatečnou pozornost těmto úkolům, které vyžadují naprosté a trvalé odhodlání členských zemí adaptovat a uvádět do praxe unijní směrnice.

In recent years the European Council has not devoted sufficient attention to these tasks, which require full and continuing commitment by member states to transpose and implement Community directives.


Komise zase až příliš často upřednostňovala zavádění nových legislativních opatření a vytváření nových výdajových programů před efektivním uplatňováním již existujících norem.

All too often, the Commission has favored enacting new legislation and creating new spending programs over the effective administration of what already exists.


Barroso by tedy měl zapomenout na nadnesené fráze lisabonské agendy a místo toho se zaměřit na účinné završení tvorby jednotného trhu a udržení fiskální politiky členských států v rozumných mezích.

So Barroso should forget the high-flying platitudes of the Lisbon agenda and focus instead on effective completion of the Single Market and keeping the member states' fiscal policies in order.


Zodpovědnost za hospodářskou výkonnost svých zemí nechť nesou národní vlády.

Let national governments take responsibility for their countries' economic performance.


Během celé takzvané „války proti terorismu“ je představa „střetu civilizací“ mezi islámem a Západem obvykle odmítána jako politicky nekorektní a intelektuálně zatvrzelá.

Throughout the so-called "war on terror," the notion of a "clash of civilization" between Islam and the West has usually been dismissed as politically incorrect and intellectually wrongheaded.


Nejčastější interpretace zní tak, že svět vstoupil do nové éry charakterizované konfliktem „uvnitř“ určité konkrétní civilizace, totiž islámu, přičemž fundamentalističtí muslimové nevedou válku jen se Západem, ale stejně tak i s umírněnými muslimy.

Instead, the most common interpretation has been that the world has entered a new era characterized by conflict "within" a particular civilization, namely Islam, with fundamentalist Muslims as much at war against moderates as against the West.


Strategický závěr vyvozený z takové analýzy byl zřejmý, ambiciózní a snadno shrnutelný: demokratizace.

The strategic conclusion derived from such an analysis was clear, ambitious, and easily summarized: democratization.


Pokud byla problémem absence demokracie v islámském světě, pak řešením musí být zavedení demokracie na „širším Blízkém východě“ – a nastolit nezbytné změny se stalo historickou povinností Spojených států jakožto nejmocnějšího a nejmorálnějšího státu.

If the absence of democracy in the Islamic world was the problem, bringing democracy to the "Greater Middle-East would be the solution, and it was the historical duty of the United States, as the most powerful and moral nation, to bring about that necessary change.


Zavedení demokracie spolu se změnou režimu nebo i bez ní bylo jedinou alternativou vůči chaosu a vzestupu fundamentalismu.

Implementing democracy, with or without regime change, was the only alternative to chaos and the rise of fundamentalism.


Dnes možná Irák stojí na prahu občanské války mezi šíity a sunnity.

Today, Iraq may be on the verge of civil war between Shiites and Sunnis.


Írán pod novým a radikálnějším prezidentem zase neodvratně kráčí směrem k vlastnictví jaderných technologií.

Iran under a new and more radical president is moving irresistibly towards possessing a nuclear capacity.


Svobodný volební proces přivedl v Palestině k moci Hamas a nešťastná epizoda s karikaturami v dánských novinách ilustrovala téměř vznětlivou povahu vztahů mezi islámem a Západem.

A free electoral process brought Hamas to power in Palestine, and the unfortunate episode of the Danish newspaper cartoons illustrated the almost combustible nature of relations between Islam and the West.


Všechny tyto události dláždí cestu novým interpretacím.

All of these developments are paving the way to new interpretations.


Spíše než „střetu civilizací“ možná čelíme mnoha různým vrstvám konfliktů, které na sebe vzájemně působí, a zvyšují tak globální nestabilitu.

Rather than a "clash of civilizations," we might instead be faced by multiple layers of conflict, which interact with each other in ways that increase global instability.


Zdá se, že svět je svědkem trojnásobného konfliktu.

Indeed, it appears that the world is witnessing a triple conflict.


Existuje zde střet uvnitř islámu, který v případě, že se násilnosti v Iráku rozšíří i do sousedních zemí, hrozí vyvolat regionální destabilizaci.

There is a clash within Islam, which, if the violence in Iraq spreads to neighboring countries, risks causing regional destabilization.


Existuje zde také střet, který lze nejlépe popsat nikoliv jako střet mezi islámem a Západem, nýbrž jako střet mezi sekularizovaným světem a stále početnějším světem náboženským.

There is also a clash that is best described not as being between Islam and the West, but between the secularized world and a growing religious one.


Na ještě hlubší a atavističtější úrovni pak existuje emocionální střet mezi kulturou strachu a kulturou ponížení.

At an even deeper and atavistic level, there is an emotional clash between a culture of fear and a culture of humiliation.


Bylo by hrubým zjednodušením hovořit o střetu mezi civilizací a barbarstvím, jak to někteří lidé dělají.

It would be a gross oversimplification to speak, as some are doing, of a clash between civilization and barbarism.


Ve skutečnosti jsme konfrontováni s prohlubujícím se sporem o roli náboženství, který vede Západ (USA zde představují komplikovanou výjimku) s velkou částí ostatního světa (nejvýznamnější výjimkou na této straně je Čína), ale zejména se světem islámským.

In reality, we are confronted with a widening divide over the role of religion, which runs between the West (with the US being a complicated exception) and much of the rest of the world (the most notable exception being China), but particularly the Islamic world.


Tento spor odráží rozdílnou definici identity jedince v rámci společnosti.

The divide reflects how religion defines an individual's identity within a society.


V době, kdy jinde získává náboženství stále větší význam, jsme my Evropané do značné míry zapomněli na svou (násilnou a netolerantní) náboženskou minulost a dělá nám potíže pochopit roli náboženství v každodenním životě jiných národů.

At a time when religion is becoming increasingly important elsewhere, we Europeans have largely forgotten our (violent and intolerant) religious past, and we have difficulty understanding the role that religion can play in other peoples' daily lives.


V některých ohledech představují „oni“ naši vlastní pohřbenou minulost a „my“ se se svou kombinací nevědomosti, předsudků a především strachu obáváme, že „oni“ jsou schopni definovat naši budoucnost.

In some ways, "they" are our own buried past and, with a combination of ignorance, prejudice, and, above all, fear, "we" are afraid that "they" could define our future.


Žijeme v sekulárním světě, kde se svoboda projevu může snadno proměnit v necitlivé a nezodpovědné posměváčkovství, zatímco jiní lidé vidí v náboženství svůj nejvyšší cíl, ne-li svou poslední naději.

We live in a secular world, where free speech can easily turn into insensitive and irresponsible mockery, while others see religion as their supreme goal, if not their last hope.


Vyzkoušeli již všechno, od nacionalismu po regionalismus, od komunismu po kapitalismus.

They have tried everything, from nationalism to regionalism, from communism to capitalism.


A protože se ve všem zklamali, proč nedat šanci Bohu?

Since everything has failed, why not give God a chance?


Globalizace možná tyto vrstvy konfliktů sama nevytvořila, ale urychlila je tím, že učinila rozdíly viditelnějšími a hmatatelnějšími.

Globalization may not have created these layers of conflicts, but it has accelerated them by making the differences more visible and palpable.


V našem globalizovaném věku jsme ztratili výsadu – a paradoxně i ctnost – nevědomosti.

In our globalized age, we have lost the privilege -- and, paradoxically, the virtue -- of ignorance.


Všichni vidíme, co ostatní cítí a jak reagují, ale nemáme ani minimum historických a kulturních nástrojů, abychom mohli tyto reakce rozklíčovat.

We all see how others feel and react, but without the minimal historical and cultural tools necessary to decipher those reactions.


Globalizace vydláždila cestu světu ovládanému diktaturou emocí – a nevědomosti.

Globalization has paved the way to a world dominated by the dictatorship of emotions -- and of ignorance.


Tento střet emocí je v případě islámu ještě rozjitřenější.

This clash of emotions is exacerbated in the case of Islam.


Zejména v arabském světě ovládá islám kultura ponížení, které pociťují lidé a národy pokládající se za hlavní poražené, za největší oběti nového a nespravedlivého mezinárodního systému.

In the Arab world, in particular, Islam is dominated by a culture of humiliation felt by the people and nations that consider themselves the main losers, the worst victims, of a new and unjust international system.


Z tohoto hlediska je izraelsko-palestinský konflikt učebnicovým příkladem.

From that standpoint, the Israel-Palestine conflict is exemplary.


Nejde ani tak o to, že by Arabům a muslimům opravdu záleželo na Palestincích.

It is not so much that Arabs and Muslims really care about the Palestinians.


Naopak: islámský svět celá desetiletí ponechával Palestince bez skutečné podpory.

On the contrary, the Islamic world left the Palestinians without real support for decades.


Pro islámský svět tento konflikt ve skutečnosti symbolizuje anachronické zvěčnění nespravedlivého koloniálního uspořádání, představuje pro něj politický neklid a ztělesňuje pocit nemožnosti stát se pánem vlastního osudu.

In reality, for them the conflict has come to symbolize the anachronistic perpetuation of an unfair colonial order, to represent their political malaise, and to embody the perceived impossibility of their being masters of their destiny.


V očích Arabů (i některých dalších muslimů) je síla a odolnost Izraele přímým důsledkem jejich vlastní slabosti, rozkolů a zkorumpovanosti.

In the eyes of the Arabs (and some other Muslims), Israel's strength and resilience is a direct consequence of their own weakness, divisions, and corruption.


Většina Arabů možná nepodporuje al-Káidu, ale zároveň se z celého srdce nestaví proti ní.

The majority of Arabs may not support al-Qaeda, but they do not oppose it with all their heart.


Místo toho se zde objevuje pokušení pokládat Usámu bin Ládina za jistý druh násilného Robina Hooda, jehož činy sice nelze oficiálně schvalovat, ale zároveň pomohly v Arabech znovu probudit pocit hrdosti a důstojnosti.

Instead, there is the temptation to regard Osama bin Laden as a type of violent Robin Hood, whose actions, while impossible to condone officially, have helped them to recover a sense of Arab pride and dignity.


Právě v tom možná tkví skutečný střet civilizací: v emocionálním konfliktu mezi evropskou kulturou strachu a muslimskou, převážně arabskou kulturou ponížení.

Here, perhaps, is the real clash of civilizations: the emotional conflict between the European culture of fear and the Muslim, particularly Arab, culture of humiliation.


Bylo by nebezpečné podceňovat hloubku tak široké emocionální propasti a uznání její existence je prvním krokem k jejímu překročení.

It would be dangerous to underestimate the depth of so wide an emotional divide, and to recognize its existence is the first step to overcoming it.


Bude to však obtížné, neboť překonání emocionálního střetu civilizací předpokládá otevřít se „jinému“, k čemuž žádná ze stran možná dosud není připravena.

But that will be difficult, for transcending the emotional clash of civilizations presupposes an opening to the "other" that neither side may yet be ready to undertake.


Protiamerické nálady sílí po celém světě.

Anti-American sentiments are rising around the world.


Američtí demokraté říkají, že politické přístupy prezidenta Bushe promarnily přitažlivost Ameriky.

American Democrats say that President Bush's policies have squandered America's attractiveness.


Republikáni odpovídají, že nevraživost vůči Americe je kvůli její velikosti a spojitosti s globalizací nevyhnutelná.

Republicans reply that America is bound to be resented because of its size and its association with globalization.


Antiamerikanismus podle nich bude přetrvávat, protože někteří lidé považují Ameriku za kulturní hrozbu.

Anti-Americanism, they say, will persist because some people see America as a cultural threat.


Jsem přesvědčen, že takovým názorům chybí historický rozhled.

I believe that such views lack historical perspective.


V rozporu se všeobecným míněním globalizace kultury světa nehomogenizuje a neamerikanizuje.

Contrary to conventional wisdom, globalization is not homogenizing and Americanizing the cultures of the world.


Přestože Spojené státy jsou v popředí současné informační revoluce, jež vytváří mnoho podobností ve společenských a kulturních zvycích (například sledování televize a používání internetu), které se připisují amerikanizaci, souvztažnost ještě neznamená kauzální vztah.

Although the United States is at the forefront of the current information revolution, which is creating many similarities in social and cultural habits (such as television viewing or Internet use) that are attributed to Americanization, correlation is not causation.


Abychom si objasnili proč, představme si zemi, která prudkým tempem zavedla počítače a komunikace, a to ve světě bez Ameriky.

To see why, imagine a country that introduced computers and communications at a rapid rate in a world in which America did not exist.


Stále budeme od takové modernizace očekávat zásadní společenské a kulturní změny.

You would still expect major social and cultural changes from such modernization.


Samozřejmě, USA existují a jsou na špici informační revoluce, a proto k amerikanizaci do jisté míry dochází, avšak ta zřejmě bude v průběhu dvacátého prvního století slábnout, neboť technologie se rozšíří a místní kultury si najdou své vlastní způsoby modernizace.

Of course, because the US exists and is at the forefront of the information revolution, there is a degree of Americanization, but that is likely to diminish over the course of the twenty-first century as technology spreads and local cultures modernize in their own ways.


Historický důkaz, že globalizace neznamená nutně homogenizaci, můžeme nalézt v Japonsku, zemi, jež se od raných vln globalizace dobrovolně izolovala.

Historical proof that globalization does not necessarily mean homogenization can be seen in Japan, a country that deliberately isolated itself from earlier waves of globalization.


V polovině devatenáctého století se Japonsko stalo první asijskou zemí, která globalizaci přijala a ledacos ze světa přejala, aniž by ztratila svou jedinečnost.

In the middle of the nineteenth century, Japan became the first Asian country to embrace globalization, and to borrow successfully from the world without losing its uniqueness.


Během restaurace Meidži se Japonsko široce rozhlíželo po nástrojích a inovacích, které by mu umožnily stát se velmocí, nikoli obětí západního imperialismu.

During the Meiji Restoration, Japan searched broadly for tools and innovations that would allow it to become a major power rather than a victim of Western imperialism.


It sent young people to the West for education.


Jeho delegace při hledání nápadů ve vědě, technice a průmyslu pročesaly svět.

Its delegations scoured the world for ideas in science, technology, and industry.


V politické oblasti reformátoři Meidži dobře znali angloamerické myšlenky a instituce, ale záměrně se obrátili k německým modelům, protože se domnívali, že jsou pro zemi, jež má císaře, vhodnější.

In the political realm, Meiji reformers were well aware of Anglo-American ideas and institutions, but deliberately turned to German models because they were deemed more suitable to a country with an emperor.


Ponaučení, které Japonsko přináší světu, nespočívá prostě v tom, že asijská země může konkurovat, nýbrž v tom, že po půldruhém století globalizace je možné se adaptovat a zároveň si uchovat svou jedinečnou kulturu.

The lesson that Japan teaches the rest of the world is not simply that an Asian country can compete, but that after a century and a half of globalization, it is possible to adapt while preserving a unique culture.


Ještě podstatnější je, že představa Ameriky homogenizující svět je projevem mylného statického pohledu na kulturu.

More fundamentally, the image of a homogenizing America reflects a mistakenly static view of culture.


Snahy vykreslit místní kultury jako neměnné často reflektují spíš reakční politické strategie než realitu.

Efforts to portray local cultures as unchanging often reflect reactionary political strategies rather than descriptions of reality.


Jak řekl peruánský spisovatel Mario Vargas Llosa, kdo hovoří ve prospěch kulturní totožnosti a proti globalizaci, prozrazuje strnulý postoj vůči kultuře, jenž se nezakládá na dějinné pravdě.

As the Peruvian writer Mario Vargas Llosa has put it, those who argue in favor of cultural identity and against globalization, betray a stagnant attitude towards culture that is not borne out by historical fact.


Známe nějakou kulturu, která navzdory plynutí času zůstala neměnná?

Do we know of any cultures that have remained unchanged through time?


Za takovou kulturou je třeba se vydat do malých, primitivních, magickonáboženských společenství lidí... kteří se kvůli svým primitivním podmínkám postupně stávali čím dál snadnější obětí vykořisťování a vyhlazování.

To find any of them one has to travel to the small, primitive, magico-religious communities made up of people… who due to their primitive condition, become progressively more vulnerable to exploitation and extermination.


Kultury pulzující životem se neustále mění a vypůjčují si od jiných kultur - a výpůjčky nepocházejí vždy z USA.

Vibrant cultures are constantly changing and borrowing from other cultures - and that borrowing is not always from the US.


Tak například, mnohem více zemí si při sestavování ústavy po skončení studené války zvolilo za vzor Kanadu než Ameriku.

For example, many more countries turned to Canada than to America as an example for framing constitutions in the aftermath of the Cold War.


Globalization is also a two-edged sword.


V některých oblastech se nevyskytuje pouze odpor vůči importu americké kultury, ale též snahy změnit americkou kulturu samotou.

In some areas, there is not only a backlash against American cultural imports, but an effort to change American culture itself.


Trest smrti má sice dnes podporu většiny Američanů, ale celá Evropa, ba většina světa jej považuje za odporné porušování lidských práv.

Capital punishment may now be supported by a majority of Americans, but the death penalty is regarded as an egregious violation of human rights across Europe - indeed, across much of the world.


Na americké environmentální přístupy ke změně klimatu či genetickým modifikacím potravin se snáší obdobná kritika.

American environmental attitudes toward climate change or genetic modification of food bring similar criticism.


Jemnějšími způsoby americkou kulturu obohacuje i mění otevřenost Ameriky k přistěhovalectví.

More subtly, America's openness to immigration both enriches and changes American culture.


Konečně, globalizace a informační revoluce mohou kulturní rozmanitost spíše posílit než oslabit.

Finally, globalization and the information revolution may reinforce rather than reduce cultural diversity.


Někteří francouzští komentátoři vyjadřují obavu, že ve světě globálního odbytu zboží přes internet nebude už místo pro kulturu, která ctí stovky různých druhů sýra.

Some French commentators express fear that in a world of Internet global marketing, there will no longer be room for a culture that cherishes hundreds of different types of cheese.


Ale právě naopak, internet dává rozptýleným zákazníkům možnost se spojit způsobem, jenž povzbuzuje úzce profilované trhy, včetně stovek webových stránek věnovaných jen a jen sýru.

But on the contrary, the Internet allows dispersed customers to come together in a way that encourages niche markets, including hundreds of Web sites dedicated only to cheese.


Internet lidem také umožňuje vytvářet rozmanitější síť politických obcí.

The Internet also allows people to establish a more diverse set of political communities.


Používání velštiny v Británii a gaelštiny v Irsku je dnes hojnější než před padesáti lety.

The use of the Welsh language in Britain and Gaelic in Ireland is greater today than fifty years ago.


Británie, Belgie a Španělsko, kromě dalších zemí v Evropě, přenesly více moci na místní regiony.

Britain, Belgium, and Spain, among others in Europe, have devolved more power to local regions.


Globální informační věk může místní kultury spíše posílit než oslabit.

The global information age may strengthen rather than weaken local cultures.


Hospodářská a sociální globalizace skutečně vytváří povrchní podobnosti potisků triček a značek limonád, avšak fundamentální kulturní rozmanitost zůstává.

Economic and social globalization does produce superficial similarities in T-shirt logos and soft drink brands, but an underlying cultural diversity will remain.


Americká kultura je dnes na předním místě, což v mnoha, ale ne ve všech oblastech přispívá k přitažlivosti Ameriky - k její „měkké moci".

American culture is now prominent, and it contributes to America's attractiveness - its "soft power" - in many, but not all, areas.


Zároveň platí, že přistěhovalci, myšlenky a události zpoza hranic Ameriky mění americkou kulturu na půdě USA.

At the same time, immigrants, ideas, and events outside America's borders are changing American culture within the borders of the US.


Jak bude globalizace rozšiřovat technické možnosti a informační technologie umožní širší účast v globální komunikaci, americká hospodářská a kulturní převaha bude možná slábnout.

As globalization spreads technical capabilities, and information technology allows broader participation in global communications, American economic and cultural preponderance may diminish.


Méně dominance může znamenat méně strachu z amerikanizace, méně stížností na americkou aroganci a slabší intenzitu protiamerického odporu.

A little less dominance may mean a little less anxiety about Americanization, fewer complaints about American arrogance, and less intensity in the anti-American backlash.


USA mohou mít v budoucnu méně moci, ale snad se ocitnou ve světě, který bude poněkud vnímavější k jejich základním hodnotám demokracie, svobodných trhů, osobních svobod a lidských práv.

The US may have less control in the future, but it may find itself living in a world somewhat more congenial to its basic values of democracy, free markets, individual liberties, and human rights.


Proč se Amerika musí znovu spojit se světem


Teroristické útoky na New York a Washington z 11. září 2001 hluboce změnily USA a stály u zrodu nové pozornosti věnované zahraniční politice.

The terrorist attacks on New York and Washington of September 11, 2001, profoundly changed the US, spawning a new focus on foreign policy.


Nová národní bezpečnostní strategie Bushovy administrativy, zveřejněná v září 2002, označuje za prvořadou hrozbu, jíž Amerika čelí, směs terorismu, ničemných států a zbraní hromadného ničení.

The Bush administration's new national security strategy, issued in September 2002, identifies the combination of terrorism, rogue states, and weapons of mass destruction as the primary threat confronting America.


Většina lidí s novým zaměřením americké zahraniční politiky souhlasí, avšak přou se o způsobech, jimiž by se měla uskutečňovat.

Most people agree with the new focus of American foreign policy, but debate the means by which it is carried out.


Je hrozba tak veliká, že Amerika musí jednat sama, nebo by měla jednat pouze s podporou mezinárodních institucí, i když by to zemi brzdilo?

Is the threat so great that America must act alone, or should the US act only with the support of international institutions, even if that holds the country back?


Debatu dokresluje dění v Iráku, záležitost má ale hlubší kořeny.

Events in Iraq illustrate this debate, but it has deeper roots.


George W. Bush ve své volební kampani roku 2000 řekl o Americe: ,,Budeme-li nadutým národem, bude se tak na nás pohlížet, ale budeme-li národem pokorným, získáme si respekt."

In his 2000 election campaign, George W. Bush said about America, "If we are an arrogant nation, they'll view us that way, but if we're a humble nation, they'll respect us."


Měl sice pravdu, většina amerických spojenců ale bohužel považovala prvních osm měsíců jeho vlády za nadutou péči o úzké americké zájmy, zaměřené na vojenskou moc a pohrdající úmluvami, pravidly chování a multilateralismem.

He was right, but unfortunately many of America's friends saw the first eight months of his administration as arrogantly concerned with narrow American interests, focused on military power, and dismissive of treaties, norms, and multilateralism.


Rezolutní prohlášení Bushovy administrativy, že Kjótský protokol o globálních změnách klimatu je ,,pasé", přispělo k reakci ostatních zemí, která stála USA křeslo v Komisi OSN pro lidská práva.

The administration's peremptory announcement that the Kyoto Protocol on global climate change was "dead" contributed to a reaction from other countries that cost the US its seat on the UN Human Rights Commission.


Kongres konečně uhradil americké příspěvky OSN a prezident zaměřil své úsilí na budování protiteroristické koalice.


Rychlý úspěch války v Afghánistánu ovšem vedl některé členy vlády i některé komentátory k závěru, že unilateralismus se vyplácí. Například publicista Charles Krauthammer volá po ,,novém unilateralismu", v jehož rámci Amerika odmítne hrát úlohu ,,poslušného občana světa" a nepokrytě bude uskutečňovat své vlastní záměry.


Zastánci nového unilateralismu chybují v tom, že se příliš silně zaměřují na samotnou vojenskou moc.

The new unilateralists make a mistake in focusing too heavily on military power alone.


Pravda, americká vojenská moc - krytá rozpočtem odpovídajícím úhrnu osmi dalších zemí - je zásadní pro globální stabilitu a tvoří podstatnou část odpovědi na terorismus.

True, America's military power--backed up by a budget equivalent to the next eight countries combined -is essential to global stability, and an essential part of the response to terrorism.


Avšak metafora války by nám neměla zastínit skutečnost, že potlačení terorismu si vyžádá roky trpělivé a neokázalé civilní spolupráce s dalšími zeměmi v oblastech, jako je sdílení zpravodajských informací, práce policistů, sledování finančních toků a součinnost celních úřadů.

But the metaphor of war should not blind us to the fact that suppressing terrorism will take years of patient, unspectacular civilian cooperation with other countries in areas such as intelligence sharing, police work, tracing financial flows, and cooperation among customs officials.


Vojenský úspěch v Afghánistánu vyřešil nejsnazší část problému.

Military success in Afghanistan addressed the easiest part of the problem.


Al Kajda dál má své buňky ve zhruba padesáti zemích.

Al Qaeda retains cells in some fifty countries.


Částečnost, již má afghánský úspěch ve své povaze, nikterak nedokazuje tvrzení unilateralistů, nýbrž ilustruje přetrvávající potřebu spolupráce.

Rather than proving the unilateralists' point, the partial nature of the success in Afghanistan illustrates the continuing need for cooperation.


Obdobně platí, že v Iráku bylo mnohem snazší dosáhnout vítězství ve válce než v míru.

Similarly, it was much easier to win the war in Iraq than to win the peace.


Problém Američanů ve 21. století tkví v tom, že oproti dřívějšku je stále víc záležitostí a sil mimo kontrolu sebesilnějšího státu. Právě útoky z 11. září prokázaly, že informační revoluce a globalizace změnily světovou politiku tak, že Američané nemohou dosáhnout všech svých mezinárodních cílů tím, že budou jednat sami.


Spojené státy nemají mezinárodní ani domácí předpoklady k tomu, aby vyřešily vnitřní konflikty jiných společností a bděly nad mezinárodními transakcemi, které ohrožují Američany na jejich vlastní půdě.

The US lacks both the international and domestic prerequisites to resolve conflicts internal to other societies, and to monitor and control transnational transactions that threaten Americans at home.


Ve vztahu k mnoha klíčovým potížím dneška, jako je mezinárodní finanční stabilita, obchod s drogami, šíření nemocí nebo globální změny klimatu, je vojenská moc neúčinná.

On many of today's key issues, such as international financial stability, drug smuggling, the spread of diseases, or global climate change, military power is ineffective.


Ve skutečnosti může být její zapojení kontraproduktivní.

Indeed, its use can be counterproductive.


Amerika musí spíš mobilizovat mezinárodní koalice, které se s těmito společnými hrozbami a nebezpečími vypořádají.

America must instead mobilize international coalitions to address these shared threats and challenges.


Ochota ostatních ke spolupráci závisí zčásti na jejich vlastních zájmech, ovšem také na přitažlivosti amerických stanovisek.

The willingness of others to cooperate depends in part on their own self-interest, but also on the attractiveness of American positions.


Schopnost přitahovat ostatní označuji za ,,měkkou moc".

That power to attract is what I call "soft power."


Znamená to, že ostatní chtějí totéž co vy a není tolik zapotřebí používat cukru a biče, abyste okolí donutili jednat, jak vám vyhovuje.

It means that others want what you want, and there is less need to use carrots and sticks to make others do what you want.


Tvrdá moc spočívá na vojenské a hospodářské síle země.

Hard power grows out of a country's military and economic might.


Měkká moc pramení z přitažlivosti kultury, ideálů a politických přístupů.

Soft power arises from the attractiveness of a country's culture, ideals, and policies.


Tvrdá moc bude vždy nezbytná, nicméně měkká moc bude čím dál důležitější při zvládání mezinárodních záležitostí, jejichž řešení vyžaduje mnohostrannou spolupráci.

Hard power will always remain vital, but soft power will become increasingly important in dealing with transnational issues whose resolution requires multilateral cooperation.


Žádná velká země si bezpochyby nemůže dovolit být naprosto multilateralistickou a USA se občas musí ujmout vedení, jak tomu bylo v Afghánistánu.

To be sure, no large country can afford to be purely multilateralist, and sometimes the US must take the lead, as it did in Afghanistan.


V Iráku měl ovšem prezident Bush jít ve stopách svého otce a vytvořit širokou mezinárodní koalici.

But in Iraq, President Bush should have followed his father's example and built a broad international coalition.


Když se teď jeho vláda vrací do OSN a požaduje novou rezoluci, která umožní dalším zemím přispět svými jednotkami a zdroji na udržování míru v Iráku a na rekonstrukci země, doplácí na způsob, jímž vstoupil do války.

Now, as his administration returns to the UN to seek a new resolution that will enable other countries to contribute troops and resources for peacekeeping and reconstruction in Iraq, he is paying the price for the way he went to war.


Menší státy pochopitelně můžou multilateralismus použít k omezení americké volnosti jednání, ale to neznamená, že multilaterální přístupy obecně nejsou v americkém zájmu.

Granted, multilateralism can be used by smaller states to restrict American freedom of action, but this does not mean that it is not generally in American interests.


Budou-li politiky USA ukotvené v mnohostranných strukturách, Amerika získá možnost svou neúměrnou moc učinit legitimnější a přijatelnější.

By embedding US policies in multilateral frameworks, America can make its disproportionate power more legitimate and acceptable.


Ani Američané s dobrými úmysly nejsou imunní vůči slavnému varování lorda Actona, že moc často korumpuje.

Even well intentioned Americans are not immune to Lord Acton's famous warning that power tends to corrupt.


Pro americkou měkkou moc a pro to, zda ostatní budou převahu Ameriky vnímat jako příznivou okolnost, či nikoliv, bude rozhodující naučit se naslouchat ostatním a vymezit zájmy USA tak široce, aby zahrnuly i globální zájmy.

Learning to listen to others and to define US interests broadly to include global interests will be crucial to American soft power and whether others see the American preponderance as benign or not.


Paradox americké moci spočívá v tom, že největší mocnost od dob Říma nemůže v globálním informačním věku naplnit mnohé ze svých cílů jednostranně.

The paradox of American power is that the largest power since Rome cannot achieve many of its objectives unilaterally in a global information age.


Amerika musí věnovat více pozornosti měkké moci a multilaterální spolupráci.

America needs to pay more attention to soft power and to multilateral cooperation.


Právě to je skutečné ponaučení z 11. září.


Socialismus, nebo globální rozštěpenost?


Poprvé v dějinách máme znalosti, technické možnosti i dostatek bohatství, abychom vybudovali jiný svět.

For the first time in history, we have the knowledge, the technology, and the wealth to design a different world.


Máme prostředky k tomu, abychom „učinili z chudoby historii“.

We have the resources to "make poverty history."


Přestože však máme tu moc svět změnit, nepodnikáme kroky, jichž je k tomu zapotřebí.

But, though we have the power to change the world, we are not taking the steps needed to do so.


V roce 2000 světové vlády přijaly Rozvojové cíle tisíciletí Organizace spojených národů, jejichž cílem je do roku 2015 omezit chudobu na polovinu.

In 2000, the world's governments adopted the United Nations Millennium Development Goals, which aim to halve global poverty by 2015.


Přesto mezinárodnímu společenství chybí politická vůle potřebná k naplnění těchto základních závazků vůči lidskosti, kvůli čemuž lidé ztrácejí důvěru v politiku.

Yet the international community has lacked the political will needed to meet these basic responsibilities to humanity, causing people to lose faith in politics.


Nezačneme-li jednat, naši občané přestanou doufat v moc demokracie – případně najdou naději v extremismu, fundamentalismu a násilí.

Unless we take action, our citizens will lose hope in the power of democracy -- or find hope in extremism, fundamentalism, and violence.


Abychom oživili důvěru lidí nejen v politiku, ale i ve vlastní možnosti, naše politiky musí zaručovat zodpovědnou správu a instituce, jež pracují pro zodpovědné občany a spolupracují s nimi.

To restore people's trust not only in politics, but also in their own potential, our policies must guarantee responsible governance and institutions that work for and with responsible citizens.


Socialistická internacionála coby největší politická organizace na světě může občany světa sjednotit kolem nové globální agendy, jejímž smyslem bude dosáhnout těchto cílů.

As the largest political organization in the world, the Socialist International can unite the world's citizens around a new global agenda to achieve these goals.


Naší první výzvou je demokratizovat globalizaci.

Our first challenge is to democratize globalization.


Musíme globalizaci změnit odzdola až nahoru a přizvat dvě třetiny lidstva, jež jsou z tohoto procesu v současnosti vyloučené, a to v souladu s principy, jež odrážejí socialistické zásady účasti všech, kulturní rozmanitosti a udržitelného rozvoje.

We must reconfigure globalization from the bottom-up, bringing in the two-thirds of the human race that is currently excluded from the process, on terms that reflect the socialist principles of inclusion, cultural diversity, and sustainable development.


Jak mohou mít občané demokratickou možnost vyjadřovat se ke světovému hospodářskému rozvoji, když MMF i Světová banka fungují na principu „jeden dolar, jeden hlas“?

How can citizens have a democratic say in world economic development when the IMF and World Bank work on the principle of "one dollar, one vote"?


Skutečná demokracie nemůže existovat, když se kapitál a moc silně koncentrují v rukou úzké skupiny, nadnárodní korporace napadají pravomoci demokraticky volených zástupců, organizovaní zločinci mohou uplácet policejní důstojníky, soudce a politiky a monopolizace médií podrývá základní svobody.

There can be no real democracy when we have a massive concentration of capital and power in the hands of the few; when multinational corporations challenge the power of democratically elected representatives; when organized criminals can buy off police officers, judges, and politicians; when monopolization of the media erodes fundamental freedoms.


Demokratizace globalizace jistý čas potrvá.

Democratizing globalization will take time.


Můžeme ale tento proces uspíšit posílením regionální kooperace a integrace.

But we can accelerate the process by strengthening regional cooperation and integration.


To vyžaduje nové prostředky spolupráce s progresivními silami v ostatních částech světa – v Číně, Spojených státech, Indii a arabském světě.

This calls for new channels of cooperation with progressive forces in other parts of the world -- in China, the United States, India, and the Arab world.


Abychom se vypořádali s globálními problémy, musíme posílit a demokratizovat mezinárodní instituce, jako je Organizace spojených národů.

To tackle global problems, we need to strengthen and democratize international institutions like the United Nations.


Náš výhled se ovšem nesmí omezovat jen na reformu Rady bezpečnosti a musíme začít budovat demokratickou světovou strukturu, která dá globalizaci do služeb občanů, nikoli trhů.

But we need to look beyond reform of the Security Council and start creating a democratic global architecture that puts globalization at the service of citizens, not markets.


Nejvyšší prioritou socialistů je dnes opětovné nastolení rovnováhy mezi hospodářskou produktivitou a sociální spravedlností.

Today, the top priority for socialists is to re-establish a balance between economic productivity and social justice.


Třebaže před sebou máme některé úspěšné vzory, například skandinávský model, pro jednotlivé státy je těžké tuto rovnováhu nalézt.

While we have some successful precedents, such as the Nordic model, it is difficult for nations to achieve this balance.


Vzhledem k tomu, že kapitalistické trhy ustupují ohromným komerčním sítím a tržní ekonomiky se proměňují v tržní společnosti, vlády a odbory mají čím dál omezenější prostor.

As capitalist markets give way to vast commercial networks, and as market economies become market societies, governments and unions are increasingly restricted in scope.


This has disempowered and divided our citizens.


Občané vyspělých zemí se čím dál větší měrou cítí jako pouhé objekty konzumu, zatímco občané rozvojových zemí denně zápasí o přežití.

Citizens of developed countries increasingly feel like mere objects of consumerism, while citizens of developing countries struggle for daily survival.


V obou případech se lidé cítí ožebračovaní, třebaže odlišným způsobem.

In both cases, but in different ways, people feel impoverished.


Jistěže, naše společnosti jsou velice rozmanité, ale čelíme rovněž novým formám nerovnosti.

To be sure, we have very diverse societies, but we also face new forms of inequality.


Nedostatek pracovních norem v jedné části světa podkopává sociální blahobyt pracujících v ostatních částech světa.

Lack of labor standards in one part of the world undermines the social welfare of workers in other parts of the world.


Masová migrace z chudých států vyvolala v bohatších státech strach a xenofobii, zejména v dělnické třídě.

Mass migration from poor countries has created fear and xenophobia in richer countries, especially among the working class.


Volný obchod proti sobě obdobně postavil zemědělce a pracující ve službách v rozvojovém a ve vyspělém světě.

Similarly, free trade has turned farmers and service workers in the developing and developed world against each other.


Ekologické záležitosti se proměnily ve svalování viny na ostatní.

Environmental concerns have become a "blame game."


Vyspělý svět se obává vyčerpání nepostradatelných přírodních zdrojů rozvojovým světem, který zase na oplátku obviňuje vyspělý svět z ničení životního prostředí v honbě za ziskem.

The developed world fears the depletion of vital resources by the developing world, which in turn blames the developed world for destroying the environment in pursuit of profit.


Abychom tyto rozpory přemostili, musíme přehodnotit postatu zaměstnanosti v čím dál automatizovanější a mobilnější globální ekonomice bez hranic.

To bridge these divides, we must rethink the nature of employment in an increasingly automated, borderless, and mobile global economy.


Kapitál se globalizoval, a proto by měly být globální i základní pracovní normy.

As capital is globalized, so basic labor standards should be global.


Je třeba odstranit nucenou práci, zaměstnávání dětí a diskriminaci na pracovišti.

Forced labor, child labor, and discrimination in the workplace must be eliminated.


Musíme také prohloubit demokratičnost našich vlastních politik.

We must also make our own politics more democratic.


Musíme bojovat proti vytěsňování skupin z našich politických stran, stejně jako proti němu bojujeme ve společnostech.

We must fight exclusion from our political parties, just as we fight exclusion in our societies.


To znamená, že je třeba přivítat přistěhovalce a menšiny, vytvářet více příležitostí pro ženy a postižené a posilovat moc občanů prostřednictvím vzdělávání a participace.

This means welcoming migrants and minorities, creating more opportunities for women and the disabled, and empowering citizens through education and participation.


Posilování moci občanů vyžaduje, aby získali jak rozhodovací pravomoci, tak dostatek informací potřebných pro správná rozhodnutí.

Empowering citizens means giving them both the power to decide and the knowledge to decide well.


V PASOKu, řecké socialistické straně, již vedu, v tomto směru procházíme dalekosáhlými reformami.

In PASOK, the Greek Socialist party that I lead, we are undertaking far-reaching reforms in this direction.


Obdobně platí, že metou Socialistické internacionály je svět ovládaný nikoli svobodnými trhy, ale svobodnými lidmi.

Likewise, the goal of the Socialist International is a world governed not by free markets, but by free people.


The Indian Tortoise and the Chinese Hare


„Indie všude“, tak znělo téma letošního Světového ekonomického fóra.

"India everywhere" was the theme at this year's World Economic Forum.


Na Západě se věnuje tolik pozornosti Číně, že se indické úspěchy často přiznávají až jako dodatečná myšlenka.

In the West, there is so much focus on China that India's achievements are often acknowledged only as an afterthought.


Jako by s cílem zdůraznit to, že politická stabilita musí v dlouhodobém výhledu zvítězit, Indové polepili švýcarské autobusy reklamou: „Indie: nejrychleji rostoucí demokracie světa.“

As if to underscore the point that political stability must triumph in the long run, the Indians plastered Swiss buses with the banner: "India: The World's Fastest Growing Democracy."


Indický mediální útok slavil ohromný úspěch.

The India media blitz was a huge success.


V Davosu jeden řečník za druhým chválil myšlenku, že ač má dnes Čína náskok, dlouhodobě je závod mezi oběma asijskými obry otevřenou otázkou.

In Davos, speaker after speaker touted the idea that even if China is ahead now, over the longer run, the race between Asia's two giants is a toss-up.


Vývoj Indie v supervelmoc srovnatelnou s Čínou se bral, alespoň několik dní, za hotovou věc.

For a few days at least, India's emergence as a superpower on par with China was taken as a fait accompli.


Jak ale závod mezi ekonomikami, z nichž každá má přes miliardu obyvatel, ve skutečnosti vypadá?

But what is the reality in the race between economies with more than a billion people each?


Na povrchu si Čína vytvořila před Indií značný náskok.

On the surface, China has opened up quite a lead on India.


Před pětadvaceti lety, na počátku současné vlny globalizace, byl národní výstup v Indii a v Číně přibližně tentýž.

Twenty-five years ago, at the start of the contemporary wave of globalization, national output in India and China was about the same.


Dnes je Čína podle všech měřítek více než dvakrát bohatší.

Now, by any measure, China is more than twice as rich.


Skutečný rozdíl však nespočívá v tom, že se úspěšným Číňanům daří lépe než úspěšným Indům.

But the real difference is not so much that successful Chinese are doing better than successful Indians.


Ostatně indickou elitu tvoří světoví premianti, jak dokládá smělá nabídka Lakshmiho Mittala ve výši 22 USD za francouzskou ocelárnu Arcelor.

After all, the Indian elite are world-beaters, as Lakshmi Mittal's bold $22 billion bid for French steelmaker Arcelor shows.


Ne, skutečný rozdíl – ať už to přiznáváme rádi, nebo ne – tkví v tom, že se čínské komunistické vládě podařilo globalizovat mnohem větší část své populace, než dokázala indická demokratická vláda.

No, the real difference -- whether we like to admit it or not -- is that China's communist government has succeeded in globalizing a much larger share of its population than India's democratic government has managed to do.


Pouze podél pobřeží, v domovině zhruba jedné třetiny obyvatel Číny, lze o většině lidí říct, že opravdu vstoupili do jedenadvacátého století.

It is only along the coast, home to roughly one in three Chinese citizens, that most people can be said to have really joined the twenty-first century.


Valná část venkovské Číny je na tom stále bídně, přičemž 150 milionů lidí je prakticky bez práce a zdravotnické a vzdělávací standardy často odpovídají některému z minulých století.

Much of rural China is still miserable, with 150 million people effectively unemployed and health and education standards often befitting an earlier century.


Historické doklady o vylučování skupin jsou však v kastovně svázané Indii horší.

But caste-bound India's record of exclusion is worse.


Snad jen jeden z pěti lidí je integrován do globálního hospodářství.

Perhaps only one in five persons are integrated into the global economy.


Na každého zaměstnance call centra připadá velký počet lidí, již stále živoří ze samozásobitelského obdělávání půdy.

For every call center employee, there are many more people still eking out a subsistence living on the land.


Zatímco v Číně se do světové ekonomiky integrovalo zřejmě kolem 450 milionů lidí, v Indii je to nanejvýš 200 až 250 milionů.

Whereas China probably has about 450 million people in its globalized economy, India has at most 200-250 million.


Právě tento rozdíl mezi těmito dvěma ekonomikami vytváří odstup víc než cokoli jiného.

It is this difference, more than anything else, that sets the two economies apart.


Co může Indie udělat, aby soupeře dohnala?


Jejím největším nedostatkem jsou chybějící silnice, mosty, přístavy a další infrastruktura, kde je kontrast s Čínou ohromující.

Its biggest shortcoming is its lack of roads, bridges, ports, and other infrastructure, where the contrast with China is just stunning.


Nemohou-li se vaše výrobky do světové ekonomiky dostat, nemůžete ji ovládnout.

If your products can't get to the global economy, you cannot conquer it.


Za posledních pět let Čína svou soustavu rychlostních komunikací rozšířila pětinásobně.

Over the past five years, China has multiplied its highway system five-fold.


Jejích 50 tisíc kilometrů nových silnic je vybudováno tak, že poslouží i velkému letounu, což je víc, než se dá říct o některých ranvejích zmatečných indických letišť.

Its 50,000 kilometers of new roads are built to handle even large aircraft, which is more than one can say about some of the runways at India's shambolic airports.


Nejde jen o otázku peněz – indická centrální banka tone v penězích, jež investovala hlavně do zahraničních státních pokladničních poukázek s nízkými výnosy.

It is not just a matter of money -- India's central bank is rolling in cash, which it has mainly invested in low-yield foreign treasury bills.


Skutečný problém je tom, že čínský autoritářský systém čelí chabé opozici, když se rozhodne srovnat se zemí chudinskou čtvrť, která stojí v cestě novému letišti.

The real problem is that China's authoritarian system faces little opposition when it decides to bulldoze a shantytown that stands in the way of a new airport.


Indická vláda naproti tomu nemá ani tu moc, ani sklon šlapat po chudých, aby nechala dále zbohatnout bohaté.

India's government, by contrast, has neither the power nor the inclination to trample over poor people to make rich people richer.


Bez infrastruktury bohužel oněch víc než 800 milionů Indů, kteří ještě „nenaskočili“, nemá šanci.

Unfortunately, without infrastructure, the 800 million-plus Indians who have not yet "made it" don't have a chance.


Indie nikdy nemůže vytvořit dostatek pracovních míst jen ve službách; musí být schopná konkurovat i v levné výrobě.

India will never be able to create enough jobs in services alone; it must be able to compete in low-end manufacturing areas as well.


Bez lepší infrastruktury zůstane většina obyvatel Indie vězet mimo dosah globalizace.

Without better infrastructure, the majority of India's citizens will remain frozen out of globalization.


Je tedy myšlenka, že by indická ekonomika mohla předstihnout čínskou, jen beznadějným romantismem?

So, is the idea that India's economy could overtake China's hopeless romanticism?


Nevyhnutelně ne, už proto, že oblasti, kde Indie vyniká, zejména služby, mají mnohem větší rezervy potenciálu než výroba.

Not necessarily, if only because the areas where India excels, notably services, have far higher potential margins than manufacturing.


Tady pro Číňany, bržděné právním systémem výrazně horších kvalit, nebude snadné konkurovat.

Here, the Chinese, hampered by a vastly inferior legal system, will not be able to compete easily.


Západní společnosti mají mnohem silnější sklon důvěřovat ohledně citlivých finančních informací či patentů indickým firmám, než je tomu v případě firem z Číny.

Western companies are far more inclined to trust Indian firms with sensitive financial information or patents than they are in the case of China.


Zahraniční společnosti vědí, že pokud nějaký technologicky špičkový proces zadají subdodavateli do Číny, mohou své plány rovnou zveřejnit na internetu.

Foreign companies know that if they outsource any high-tech process to China, they might as well publish their blueprints on the Internet.


Indie má rovněž oproti Číně mnohem lépe vyvinutou finanční soustavu, což je výhoda, jejíž význam s rozvojem obou zemí poroste.

India also has a much better developed financial system than China, an advantage that will be increasingly important as the two countries develop.


Financování prostřednictvím příkazů a státní kontroly („řízené úvěrování“, jak říkají ekonomové) funguje dobře, pokud jde o stavbu mostů; je však mnohem méně účinné, jakmile dojde na rozhodování, které podniky si zaslouží přežít.

Command and control financing ("directed lending," as economists call it) works well when it comes to building bridges; it is a lot less effective when it comes to choosing what companies deserve to survive.


Výzvou pro Indy, ba vlastně i pro další nově vznikající trhy, jako je Brazílie, Rusko a Mexiko, je potřeba najít způsoby, jak rozšiřovat úspěšné sektory svých ekonomik, aniž by je zardousili.

The challenge for the Indians, and, indeed, for other emerging markets like Brazil, Russia, and Mexico, is that they need to find ways to broaden the successful sectors of their economies without strangling them.


Má-li Indie jednou Čínu dohnat, musí globalizovat víc svých občanů, prostřednictvím lepšího poskytování zdravotní péče, vzdělání a infrastruktury.

If India is to ever catch up with China, it must globalize more of its citizens, through better provision of health, education and infrastructure.


Jedině pak skutečně začneme vídat „Indii všude“.

Only then will we truly start seeing "India everywhere."


Usilovně se snaží, aby ostatní brali vážně jeho předsednictví v elitní Skupině osmi (G8), kde na něj vyšla řada.

It is trying so hard to have its turn as chair of the elite Group of Eight countries taken seriously.


Prezident Vladimir Putin, snad v naději na povznesení rozhovorů na prezidentském summitu, který proběhne v červenci v Sankt Peterburgu, předložil ambiciózní agendu.

President Vladimir Putin, perhaps hoping to elevate the presidential summit talks in St. Petersburg in July, has laid out an ambitious agenda.


Má v plánu zavést své kolegy do učených konverzací o vzdělávání, infekčních nemocech a – aby se ujistil, že si nikdo nezdřímne – o „energetické bezpečnosti“.

He plans to lead his colleagues in erudite conversations about education, infectious diseases, and -- to make sure that no one dozes off -- "energy security."


And what has Putin gotten for his efforts?


Bushova administrativa, vedená viceprezidentem Dickem Cheneym (avšak s výslovným souhlasem jeho šéfa), nedávno Rusko obvinila z upadání do jeho starých způsobů „říše zla“.

The Bush administration, led by Vice President Dick Cheney (but with his boss's explicit approval), recently accused Russia of backsliding into its old "evil empire" ways.


Putin palbu opětoval a vykreslil Spojené státy jako „soudruha vlka“, připraveného vrhnout se na každý národ, který zůstane nechráněný.

Putin shot back, portraying the United States as "Comrade Wolf," ready to pounce on any nation that leaves itself vulnerable.


Zdá se, že roste napětí ohledně toho, jak se Bush a Putin pozdraví, až se v Sankt Petersburgu setkají.

Suspense seems to be building around how Bush and Putin will greet each other when they meet in St. Petersburg.


Evropané, co se jich týče, stále ještě propadají hysterii kvůli tomu, jak se připletli do plynové rozmíšky mezi Ruskem a Ukrajinou, která na začátku letošního roku na několik dní zaškrtila přítok do jejich plynovodů.

Europeans, for their part, are still hysterical about getting caught up in the Russia-Ukraine gas dispute that left their pipelines dry for a few days at the beginning of this year.


Diskutovat s Ruskem o „energetické bezpečnosti“ považují za totéž jako si o vodní bezpečnosti rozprávět se soudruhem krokodýlem.

They see discussing "energy security" with Russia as akin to chatting about water safety with Comrade Crocodile.


Samozřejmě, lidé, kteří chtějí být skutečně nepřívětiví, poukáží na absurditu ruského členství v klubu sdružujícím obrovské ekonomiky USA, Německa, Japonska, Anglie, Francie a Itálie a (menším dílem) Kanady.

Of course, people who really want to be unkind will point out the absurdity of Russia's membership in a club that includes the giant economies of US, Germany, Japan, England, France, Italy, and (less so) Canada.


Proč nedostal křeslo u stolu místo Putina čínský prezident Chu Ťin-tchao, když ekonomika jeho země je druhá největší na světě (měřeno světovými cenami)?

Why wasn't Chinese president Hu Jintao, whose country's economy is the world's second largest (when measured at world prices), given a seat at the table instead of Putin?


Konec konců, i se všemi svými energetickými zdroji, ba i při dnešních závratných cenách ropy a plynu, je ruský národní důchod co do velikosti srovnatelný s větším okolím Los Angeles.

After all, even with all its energy resources, and even with today's sky-high oil and gas prices, Russia's national income is only about the size of Greater Los Angeles.


Možná že Putin potřebuje přestat trpět vší touto kritikou a přejít do útoku.

Perhaps what Putin needs to do is stop suffering all the criticisms and go on the offensive.


Mohl by začít tím, že všechny své domýšlivé demokratické protějšky upozorní, že je dnes v Rusku zřejmě populárnější než kdokoli z nich ve své vlasti.

He could start by pointing out to his smugly democratic counterparts that he is probably more popular in Russia today than any of them are in their own countries.


Možná že by vlastně hned zítra mohl zvítězit ve férových volbách (tedy ne že by riskoval a pokoušel se to někdy ověřit).

He might actually win a fair election tomorrow (not that he would ever risk finding out).


Nemnoho ostatních by mohlo s vážnou tváří prohlásit totéž.

Few of the others could make the same claim with a straight face.


Jistěže, Putinovy úspěchy posledních let při hubení všeho, co připomínalo svobodný tisk – a když svobodný tisk „zahubí“ bývalý člen KGB, nejde jen o slovní hříčku –, napomohly k umlčení otevřené opozice.

Of course, Putin's success over the past few years in killing off any semblance of a free press -- and when an ex-KGB man "kills off" a free press, it is not just a figure of speech -- has helped mute open opposition.


Přesto se Putin zdá být opravdu oblíbený mezi veřejností, která touží po vůdci, který jejich zemi ukotví, aniž by ji poslal ke dnu.

Even so, Putin does seem genuinely popular among a public longing for a leader who can anchor their country without sinking it.


Putin může rovněž prohlásit, že fiskální postavení Ruska je mnohem silnější než pozice ostatních členů G8.

Putin might also argue that Russia's fiscal position is far stronger that of the other G8 members.


Ano, prospívá mu, že se Sibiř proměnila v obří ropný vrt, z něhož většinu peněz odsává vláda.

Yes, it helps that Siberia turned out to be a giant oil well, with the government sucking up much of the money.


Venezuelský prezident Hugo Chávez také prozatím drží účetnictví své země v rovnováze.

Venezuelan President Hugo Chavez is balancing his country's books, too, for now.


Abychom však byli spravedliví, ropa není všechno.

But, to be fair, oil is not the whole story.


Většina ekonomů prosazuje, aby bohaté země nahradily své spletité a zastaralé daňové zákoníky jednoduchou nízkou rovnou daní, a smutní nad faktem, že to zatím vyzkoušelo tak málo zemí.

Most economists advocate rich countries' replacing their complex and antiquated tax codes with a simple low flat tax, and they bemoan the fact that so few countries have tried it.


Putin ovšem takovou politiku zavedl už před několika lety a výsledky lze označit za zázračné.

Putin, however, implemented such a policy a few years ago, and the results have been nothing short of miraculous.


Pochopitelně, některými dalšími ruskými přístupy k řešení rozpočtových problémů mohou být ostatní lídři G8 okouzleni už méně.

Of course, the other G8 leaders might be less enamored of some of Russia's other approaches to addressing budget problems.


Většina zemí G8 se zdá neschopná dosáhnout politického konsenzu potřebného k provedení nezbytných opatření, jako je zvýšení důchodového věku nebo výrazné seškrtání indexace dávek vůči inflaci.

Most G8 countries seem incapable of achieving the political consensus required to take necessary steps such as raising the retirement age or significantly cutting the indexation of benefits to inflation.


Rusko se naopak svých penzistů v zásadě zřeklo a nechalo inflaci rozleptat hodnotu jejich příjmů.

Russia, by contrast, has essentially abandoned its pensioners by inflating away the value of their incomes.


Vskutku, mnoho starších lidí ve venkovských oblastech Ruska je nuceno samozásobitelsky se živit pěstováním brambor na drobných políčcích, která je vláda nechává obdělávat.

Indeed, many of the elderly in rural Russia are forced to sustain themselves by growing potatoes on the tiny plots of land that the government allows them to till.


Tedy za předpokladu, že vůbec přežijí: od pádu Berlínské zdi se v Rusku průměrná délka života u mužů propadla ze 65 let na zhruba 60 let.

That is, assuming they survive at all: since the fall of the Berlin Wall, Russian male life expectancy has plummeted from 65 years to around 60 years.


Přibývá důkazů, že přední příčinou úmrtí je stres z transformace, který má ještě silnější dopady než velcí zabijáci v postkomunistickém Rusku, jako je alkohol, vraždy a AIDS.

There is growing evidence that the stress of transition is the leading cause of death, even above big killers in postcommunist Russia such as alcohol, murder, and AIDS.


Měl by tedy Putin svým kolegům říct, že by mezigenerační účty ve svých zemích také mohli vyrovnat tím, že vyhladoví starší spoluobčany?

Should Putin tell his colleagues that they, too, could balance their countries' intergenerational accounts by starving the elderly?


Putin by se tedy asi neměl snažit výsledky své země přespříliš protlačovat.

So perhaps Putin had better not try to push his country's accomplishments too far.


Nejlepším plánem by snad mohlo být nechat vodku téct plným proudem a doufat v sérii úsměvů na aranžovaných fotografiích.

Maybe the best plan is simply to let the vodka flow and hope for a round of smiles in the photo ops.


Buď jak buď, až Putin svým hostům sdělí, jak mohou Rusku připlatit za zvýšení své „energetické bezpečnosti“, mohl by se nakonec dočkat respektu, po němž tak prahne.

In any case, when Putin tells his guests how they can pay Russia more to improve their own "energy security," he may finally get the respect that he craves.


Světová ekonomika jako by kráčela po vodě a odbývala pokrčením ramen raketový růst cen ropy, politické ochromení v Evropě, neudržitelné půjčování Spojených států i rekordní ceny domů.

The global economy seems to be walking on water, shrugging off soaring oil prices, policy paralysis in Europe, unsustainable borrowing by the United States, and record housing prices.


Je tomu tak proto, že investoři mají vzletnou náladu a důvěřují politickým špičkám, že budou úspěšně proplouvat globální ekonomikou, jak by nám rádi vsugerovali vedoucí představitelé zemí skupiny G8?

Is it because, as G-8 leaders would have us believe, investors are in a buoyant mood, confident in their leaders' stewardship of the global economy?


Anebo nás ovládá patologie strachu přiživovaná událostmi, jako byly nedávné pumové útoky v Londýně, která drží dlouhodobé úrokové míry dole a tím zakrývá celou paletu doutnajících problémů?

Or are we being governed by a pathology of fear, fed by events such as the recent London bombings, that is holding down long-term interest rates thereby covering up a host of simmering problems?


Role kromobyčejně nízkých dlouhodobých úrokových měr (očištěných o inflaci) při zakrývání řady slabin globální ekonomiky je až příliš dobře patrná.

The role of phenomenally low long-term (inflation-adjusted) interest rates in covering up a multitude of weaknesses in the global economy is all too apparent.


Strmě rostoucí ceny domů po celém světě podporují v mnoha zemích spotřebitelskou poptávku a podle nedávné studie Mezinárodního měnového fondu lze ustavičně klesajícími dlouhodobými úrokovými mírami vysvětlit nejméně dvě třetiny celosvětového růstu cen.

Soaring house prices worldwide are propping up consumer demand in many countries, and, according to a recent study by the International Monetary Fund, continually falling long-term interest rates explain two-thirds or more of the global price rise.


Evropa z toho těžila méně, ale její ekonomiky by na tom byly mnohem hůře, kdyby se dlouhodobé úrokové míry vyšplhaly zpět na svůj pětadvacetiletý průměr.

Europe has benefited less, but its economies would be a lot worse off if long-term interest rates climbed back to their 25-year average.


Podobně i Latinská Amerika zaznamenává v posledních letech boom, a to i přes vysoké dluhové zatížení a nejednoznačnou bilanci politických reforem.

Similarly, Latin America has been booming in recent years, despite high debt burdens and a mixed record of policy reform.


Nízké dlouhodobé úrokové míry udržely dluhy v regionu na zvládnutelné úrovni, zatímco vysoká spotřebitelská poptávka pomohla zvýšit ceny za export tamních komodit.

Low long-term interest rates have kept the region's debts manageable, while high consumer demand has helped bid up prices for the region's commodity exports.


Proč obrovský výkyv cen ropy směrem vzhůru nesrazil celý svět na kolena, jak se již stalo při tolika různých příležitostech?

Why hasn't the huge spike in oil prices cut the world to its knees, as it has on so many other occasions?


I zde se odpověď skrývá v nízkých úrokových mírách.

Again, the answer is low interest rates.


Za normálních okolností se prudký vzestup cen ropy rychle odrazí ve vyšších inflačních očekáváních, po nichž následuje růst úrokových měr u všech lhůt splatnosti.

Ordinarily, a sharp rise in oil prices quickly translates into higher inflation expectations, followed by rising interest rates at all maturities.


Přestože však americká centrální banka v tomto případě ustavičně zvyšuje úroky z krátkodobých půjček, aby udržela inflaci na uzdě, dlouhodobé úrokové míry – které jsou daleko důležitější – nějakým zázrakem klesají.

But this time, even as the US Federal Reserve keeps hiking its short-term lending rate to keep inflation in line, long-term interest rates -- which are far more important -- have been magically declining.


Amerika z tohoto prostředí prapodivně nízkých úroků bezpochyby těží nejvíce, protože si všichni půjčují peníze jako o závod.

Indeed, America has been the single biggest beneficiary of this freakish low-interest-rate environment, with everyone seeming to borrow money like it is going out of style.


Majitelé domů povzbuzení stoupajícími cenami nemovitostí hromadí dluhy.

Homeowners, backed by rising house prices, are piling up debt.


Federální vláda hodila fiskální uvážlivost za hlavu.

The Federal government has thrown fiscal prudence out the window.


Země jako celek pohlcuje neskutečné tři čtvrtiny celosvětových přebytečných úspor.

The country as a whole is absorbing an astounding three-quarters of global excess savings.


Dokud však úrokové míry zůstávají nízké a růst vysoký, mohou se Američané jen smát předpovědím, že jejich nestřídmost zasévá semeno zkázy.

But, as long as interest rates remain low and growth high, Americans can laugh at predictions that their excesses are laying the seeds of ruin.


Pokud však nízké dlouhodobé úrokové míry pomáhají tolika ekonomikám kráčet po vodě, proč jsou tyto míry tak nízké a jestlipak takové zůstanou?

But if low long-term interest rates are helping so many economies walk on water, why are rates so low, and will they stay that way?


Situace je možná daleko křehčí, než by nám mnozí politici rádi vsugerovali.

Perhaps the situation is far more fragile than many policymakers would have us believe.


Možná lidé začali na svou dlouhodobou budoucnost pohlížet s pocitem menšího , nikoliv většího bezpečí, ať už kvůli obavám z terorismu, celosvětové pandemie nebo propuknutí hlubokých finančních krizí.

Perhaps people have come to feel less , not more, secure about their long-term future, either because of fears about terrorism, a global pandemic, or a severe rash of financial crises.


Netvrdím, že jsou investoři hysteričtí – pouze že se možná začali více strachovat o dlouhodobé vyhlídky.

I am not claiming that investors are hysterical, just that they may have become a bit more concerned about the long-term outlook.


V důsledku toho se houfně vrhají na dluhopisy a dluhové instrumenty, které pokládají – ať už oprávněně, či nikoliv – za bezpečné nástroje.

As a consequence, they are crowding into bonds and debt instruments that they view, rightly or wrongly, as safe vehicles.


Dalších přesvědčivých vysvětlení se jednoduše nedostává.

Other convincing explanations are lacking.


Takzvané nové ekonomiky každopádně zažívají neobvyklý růst úspor, obnovují rezervy a vylepšují si bilance, ale nikdo nečeká, že to potrvá věčně.

To be sure, emerging markets have been on an unusual savings spree, rebuilding reserves and improving balance sheets, but nobody expects this to go on forever.


Dokonce i guvernér americké centrální banky Alan Greenspan, za normálních okolností „Delfská věštírna“ v otázkách úrokových měr, označil současnou situaci za „hádanku“.

Even US Federal Reserve Chairman Alan Greenspan ordinarily the Oracle of Delphi on interest-rate matters, has declared the current situation "a conundrum."


Dějiny naznačují, že globální technologický boom se teprve plně projeví, přírůstek produktivity v USA se pravděpodobně rozšíří do celého světa a zvýší zde tempa růstu.

History suggests that the global technology boom has yet to play itself out, with US productivity gains likely to radiate out across the world, raising growth rates everywhere.


Rychlý celosvětový růst se obvykle odrazí ve vysokých dlouhodobých úrokových mírách – pokud ovšem lidé nepropadnou v hloubi duše nervozitě.

Ordinarily, rapid global growth translates into high long-term interest rates -- that is, unless, deep down, people have become nervous.


Předpokládejme, že se investoři obávají třeba i malého rizika katastrofy v průběhu příštích pěti až deseti let.

Suppose investors are worried about a small chance of catastrophe over the next five to ten years.


(Podle expertů na jaderný terorismus a pandemie jsou tato nebezpečí reálná.)

(According to experts on nuclear terrorism and pandemics, the dangers are real.)


Předpokládejme, že se investoři domnívají, že růst bude pravděpodobně i nadále silný, ale že možná – pouze možná – se celá stavba rozsype.

Suppose investors believe that growth will probably continue to be strong, but that maybe -- just maybe -- things will fall apart.


V tomto případě je rozhodně myslitelné, aby velmi nízké úrokové míry koexistovaly se silným růstem.

In this case, it is entirely possible to have very low interest rates co-exist with strong growth.


Jistě, někteří ekonomové poukazují na blažené doby padesátých a počátku šedesátých let, kdy Evropa, USA i Japonsko prosperovaly, ale úrokové míry obecně setrvávaly hluboko pod mírou hospodářského růstu.

True, some economists point to the halcyon days of the 1950's and early 1960's, when Europe, the US, and Japan prospered, but interest rates generally remained well below the rate of economic growth.


Jelikož šlo tehdy o zlatou éru globálního růstu, proč si lámat hlavu, když stejný úkaz zažíváme i dnes?

Since that was a golden era for global growth, why worry if we are seeing the same phenomenon today?


Optimisté však zapomínají, že padesátá a šedesátá léta byla rovněž obdobím značné nejistoty.

What the optimists forget is that the 1950's and 1960's were also a period of massive insecurity.


Mnozí lidé se zcela realisticky obávali vypuknutí třetí světové války – a podle mnoha historiků pro to měli dobré důvody.

Many people realistically feared the outbreak of World War III -- and with good reason, according to many historians.


Přízrak apokalypsy v té době pomohl udržovat levné půjčky.

Back then, the specter of the Apocalypse helped keep borrowing cheap.


Nejtemnější obavy investorů se tehdy naštěstí nenaplnily a dnes můžeme pouze doufat v totéž.

Happily, investors' darkest fears were not realized, and we can only hope for the same.


Je-li však hlavním faktorem v pozadí dnešních rekordně nízkých úrokových měr nejistota, pak by si měli vedoucí představitelé zemí skupiny G8 počínat ve své sebechvále obezřetněji. Kolektivní psychologie investorů je notoricky křehká.

But if insecurity is a major undercurrent of today's record-low interest rates, then G-8 leaders should be more cautious in their self-congratulation.


Pokud se investoři někdy uklidní, úrokové míry vystřelí vzhůru a to by mohlo doutnající nerovnováhy celosvětové ekonomiky snadno přivést do prudkého varu. Kenneth Rogoff, bývalý hlavní ekonom MMF, je profesorem ekonomie a veřejné politiky na Harvardově univerzitě.

Investors' collective psychology is notoriously fragile.


Kenneth Rogoff, bývalý hlavní ekonom MMF, je profesorem ekonomie a veřejné politiky na Harvardově univerzitě. Kenneth Rogoff, bývalý hlavní ekonom MMF, je profesorem ekonomie a veřejné politiky na Harvardově univerzitě.

If they ever calm down, interest rates will shoot up, and that could well bring the global economy's simmering imbalances to a raging boil.


Izraelská politika prochází nejdramatičtějšími změnami za posledních 30 let.

Israeli politics is undergoing its most dramatic changes in 30 years.


Přeskupování stran a lídrů je tím pozoruhodnější, že už nedávné události – porážka Šimona Perese coby předsedy Strany práce, odchod této partaje z vlády a hrozba Ariela Šarona, že opustí vládnoucí stranu Likud – byly tak nečekané.

The realignment of parties and leaders is all the more remarkable because the latest developments -- Ariel Sharon's decision to leave the ruling Likud party, the defeat of Shimon Peres as the Labor party's chairman, and Labor's withdrawal from Sharon's grand coalition government -- were utterly unexpected.


Tím důležitější je porozumět významu těchto změn pro budoucnost Izraele, regionu a arabsko-izraelského konfliktu.

So it is all the more important to comprehend the significance of these changes for the future of Israel, the region, and the Arab-Israeli conflict.


Izraelský politický systém, jednoduše řečeno, míří ke konci své druhé éry.

Israel's political system is, to put it simply, coming to the end of its second era.


Od nezávislosti v roce 1948 do roku 1977 byla dominantní Strana práce, která pak uvolnila místo opoziční koalici konzervativních, nacionalistických a středových stran sdružených v bloku Likud.

From independence in 1948 until 1977, the Labor party was dominant, before giving way to an opposition coalition of conservative, nationalist, and centrist parties allied in the Likud bloc.


Od té doby se tyto dvě strany střídají u moci, občas ve velké koalici a často ve spojenectví s menšími stranami.

Since then, the two parties have taken turns in power, sometimes in grand coalitions and often in partnership with smaller parties.


Na povrchu se jedná o rivalitu mezi „levicí“ a „pravicí“ či „jestřáby“ a „holubicemi“.

On the surface, party competition has been between "left" and "right," or "hawks" and "doves."


Společenská třída a hospodářské záležitosti, zastíněné neodbytností palčivěji existenčních problémů – fyzickou bezpečností a udržením existence státu –, hrají v Izraeli mnohem menší roli než v jiných společnostech.

Social class and economic issues, overshadowed by the persistence of more existential concerns -- physical security and the continued existence of the state -- have played a much less important role in Israel than in other societies.


Tady by bylo možné politickou propast mezi tábory definovat jako „optimisté“ versus „pesimisté“.

Here, the political divide could be defined as "optimists" versus "pessimists."


Ti první, například ze Strany práce, věřili, že mezi Araby a Palestinci se jednou objeví síla připravená uzavřít mír na střízlivém základě; ti druzí, například z Likudu, měli více pochybností.

The former, as in Labor, believed that some day a force would emerge among Arabs and Palestinians ready to make peace on a reasonable basis; the latter, as in Likud, were more doubtful.


Spor zůstával celá léta v abstraktní rovině, jako pouhá debata o tom, co by se v budoucnu mohlo stát; nakonec tyto konkurenční názory v roce 1993 podrobila zkoušce dohoda z Osla s OOP.

For years, the argument remained an abstraction, a debate over what might happen in the future, until the Oslo agreement with the PLO in 1993 put the competing perspectives to the test.


Od roku 2000, kdy vůdce OOP Jásir Arafat odmítl politické vypořádání a místo toho zahájil pětiletou teroristickou válku, zůstává už jen málo optimistů.

Since 2000, when PLO leader Yasir Arafat rejected a political settlement and instead launched a five-year war of terrorism, there have been few optimists left.


Následná intelektuální přestavba v Izraeli zrodila nový národní konsenzus.

The subsequent intellectual realignment in Israel has given rise to a new national consensus.


V současnosti se všeobecně uznává to, na čem vždy trvala levice, totiž že Izrael by měl být připraven stáhnout se ze Západního břehu a z Gazy a výměnou za skutečný mír přijmout palestinský stát.

It is now generally accepted that, as the left has always insisted, Israel should be ready to withdraw from the West Bank and Gaza Strip and accept a Palestinian state in exchange for real peace.


Uznává se ale rovněž to, co vždy tvrdila pravice, totiž že neexistuje partner, který by byl připraven dojednat skutečný mír.

But it is also accepted that, as the right has always maintained, there is no partner ready to make real peace.


V tomto kontextu si Šaron zajistil dvě drtivá vítězství coby zastánce tvrdé linie, přesto uskutečňoval umírněnou politiku, včetně úplného stažení z pásma Gazy.

In this context, Sharon gained two landslide election victories as a hardliner, but implemented a moderate policy, including a full withdrawal from the Gaza Strip.


To je pozice, na níž dnes Izrael stojí, tváří v tvář politickému pozdvižení, vyvolanému dvěma událostmi.

This is where Israel stands today, facing a political upheaval fueled by two developments.


Zaprvé, Šaron posunul Likud do středu, čímž z něj učinil hegemonickou partaj, a zároveň obrátil v trosky všechny tradiční představy o své osobě, svých metodách i světonázoru.

First, Sharon moved the Likud to the center, making it the hegemonic party, while destroying every stereotype about his personality, methods, and worldview.


Z téhož důvodu ovšem mnozí v Likudu pohlížejí na Šarona – jenž pomáhal stranu založit – jako na zrádce.

For the same reason, though, many within Likud view Sharon -- who helped found the party -- as a traitor.


Šaron dnes potřebuje institucionalizovat své reformy, i kdyby kvůli tomu musel založit novou stranu.

Sharon now needs to institutionalize his reforms, even if he now needs to establish another party to do so.


Zadruhé, Strana práce se předvedla jako politicky zkrachovalá, když jejím jediným myslitelným lídrem byl dvaaosmdesátiletý Šimon Peres, jehož anachronický holubičí optimismus vzbuzuje posměch.

Second, the Labor party has proven politically bankrupt, with its only conceivable leader being the 82-year-old Shimon Peres and its anachronistic dovish optimism the source of much ridicule.


To – společně s nízkou volební účastí – způsobilo, že primárky při volbě šéfa strany vyhrál Amir Perec, outsider a populista, který chce Stranu práce oživit tím, že do popředí přesune sociální a ekonomické otázky, což znamená odchod z koalice národní jednoty s Likudem.

As a result -- and helped by low voter turnout -- the party's leadership primary was won by Amir Peretz, an outsider and populist who wants to revitalize Labor by putting social and economic issues at the forefront, which means withdrawing from the national unity coalition with Likud.


Ať už Šaron vyděšený Likud zkrotí, nebo jej opustí a založí nové centristické uskupení, zřejmě vyhraje příští volby, které vypsal na únor.

Despite having to form a new party, Sharon will probably win the next election, which he has called for February.


Perecova strategie může přitáhnout voliče jiných stran na levici, ale Strana práce s nejvyšší pravděpodobností ztratí středové voliče (a ty, pro než je prvořadá národní bezpečnost) ve prospěch Šarona.

Peretz's strategy may draw voters from other parties on the left, but Labor will most likely lose centrist voters (and those for whom national security is paramount) to Sharon.


To vše bude mít paradoxně veliký význam v principu, ale snad jen malý vliv v praxi.

Paradoxically, all of this will mean both a great deal in principle and perhaps little in practice.


Vzhledem k tomu, že Šaron má silný veřejný mandát pro umírněnou politiku, Izrael bude více než kdy předtím připraven jednat s Palestinci, Sýrií a arabským světem vůbec a hledat ucelené diplomatické řešení konfliktu.

With Sharon enjoying a strong public mandate for a moderate policy, Israel will be more ready than ever to make a deal with the Palestinians, Syria, and the Arab world in general for a comprehensive diplomatic solution to the conflict.


Přesto tato příležitost zůstane nevyužita, vzhledem k chaosu a paralýze, jež čím dál větší měrou charakterizují palestinskou politiku.

Yet, given the chaos and paralysis that increasingly characterize Palestinian politics, that opportunity will go untaken.


Tento trend sílí i s narůstající mocí Hamásu, který otevřeně vyhlašuje strategii vyhrocování terorismu a za svůj cíl označuje zničení Izraele.

The rising power of Hamas, which openly proclaims its strategy of increasing terrorism and its goal of destroying Israel, reinforces that trend.


Totéž lze říci o Sýrii, jejíž vláda tvrdé linie se obrací k nebezpečně riskantní bojovnosti.

The same can be said of Syria, whose hardline government is turning toward a dangerously adventurous militancy.


Šaron by se mohl rozhodnout pro dílčí stažení a odstraňování osad ze Západního břehu.

Sharon might decide on partial withdrawals and dismantling of settlements on the West Bank.


V současnosti se ale všeobecně připouští, že tyto změny jsou reakcí na pochmurné vyhlídky na skutečný pokrok k míru.

But it is now widely recognized that such changes are a response to dim prospects of real progress toward peace.


Lpět na teritoriu jako na esu v rukávu pro vyjednávání nemá velkou logiku, jestliže není s kým jednat.

Holding onto territory as a bargaining chip makes less sense if there is no one with whom to bargain.


Izrael bude raději nadále upřednostňovat vlastní bezpečnost posilováním svých obranných složek proti terorismu a upevňováním kontroly nad relativně malými částmi Západního břehu, které si hodlá nárokovat v rámci případného diplomatického urovnání.

Instead, Israel will continue to prioritize its own security, strengthening its defenses against terrorism and consolidating control over the relatively small portions of the West Bank that it intends to claim as part of an eventual diplomatic settlement.


Vedlejším produktem této strategie, doprovázené neutuchajícími palestinskými útoky, je rostoucí mezinárodní pochopení pro Izrael.

A byproduct of this strategy, combined with ongoing Palestinian attacks, has been growing international sympathy with Israel.


To by také mohlo přetrvat, jestliže se současná politická proměna ukáže jako trvalá, což by Šaronovi umožnilo získat pro svůj program středové voliče i umírněnou levici.

That, too, could continue if the current political realignment proves permanent, enabling Sharon to win over the center and even moderate left for his program.


Stále populární Benjamin Netanjahu by se mohl projevit jako mocný rival na pravici a Perec může přetvořit Stranu práce ve vážného soupeře na levici.

The still popular Benjamin Netanyahu could emerge as a powerful rival on his right, and Peretz might yet shape Labor into a serious contender on his left.


Nicméně národní konsenzus se posunul a otřásl všemi předpoklady v izraelské politice.

Nevertheless, the national consensus has shifted, shaking all assumptions about Israeli politics.


Únorové volby podrobí tyto předpoklady nejvážnější zkoušce za celá desetiletí.

The February elections will put those assumptions to their severest test in decades.


K dohodě o změnách světového klimatu pomohla věda

The Climate Change Agreement: Bridging Gaps through Science


Zajištění budoucnosti na summitu v Evianu


Paradoxem současnosti je ohromná moc nejbohatších zemí světa konat dobro a jejich zdánlivé nutkání zmařit každou příležitost, již k tomu mají.

The paradox of our time is the great power of the world's richest countries to do good, but their seeming compulsion to miss every opportunity to do so.


USA představují krajní případ tohoto paradoxu: země, jež ročně vydává 450 miliard dolarů na zbrojení, přiděluje pouhých 12 miliard dolarů ročně na rozvojovou pomoc pro chudé země.

The US stands as the supreme example of this: a country that devotes $450 billion per year to military spending allocates only $12 billion per year to development assistance for poor countries.


USA dokáží bombardovat Somálsko, Afghánistán a Irák, ale zdá se, že nemají správné nástroje, jimiž by těmto oblastem pomohli v rozvoji.

It can bomb Somalia, Afghanistan, and Iraq, but seems ill-equipped to help these places develop.


Evropa je na tom o něco lépe, ačkoli ji ochromují vnitřní spory a rozpočtové schodky.

Europe is little better, paralyzed as it is by internal divisions and budget deficits.


Příští týden na summitu skupiny G8 v Evianu bude Francie nadějí na nový začátek.

Next week's G-8 summit in Evian, France is a chance to make a fresh start.


Miliarda lidí, již zastupuje summit G8, vede v porovnání se zbytkem planety nadmíru dobrý život. Jejich průměrný příjem činí 25 tisíc dolarů na osobu nebo víc a délka života se pohybuje kolem osmdesáti let.

For the one billion people represented at the G-8 Summit, life is extremely good in comparison with the rest of the planet, with average incomes at $25,000 per person or more and life expectancy around 80 years.


Pro asi tři miliardy lidí v dnešním světě, včetně Číny, velké části Indie a většiny východní Asie, hospodářský rozvoj postupuje rozumným tempem, i když vykazuje mnohé výkyvy (naposledy během šoku z epidemie SARS).

For about three billion people in the world today, including China, much of India, and most of East Asia, economic development is proceeding reasonably well, even if it displays a lot of ups and downs (most recently, the shock of the SARS epidemic).


Pozitivní tendence byly zaznamenány i v Brazílii a Mexiku.

Positive trends are also seen in Brazil and Mexico.


Pro zbývající dvě miliardy lidí je ovšem život nadále zoufalstvím.

But for the world's remaining two billion people, life remains desperate.


Pro zhruba miliardu lidí je vrtkavou otázkou holé přežití.

For roughly one billion people, bare survival is nothing short of precarious.


Každoročně umírají miliony kvůli nedostatečnému přístupu k lékům, potravinám, bezpečné pitné vodě a základní hygieně.

Millions die each year because they lack access to medicines, food, safe drinking water, and basic sanitation.


Průměrná délka života je kratší než 50 let a v některých místech ještě klesá.

Their life expectancy is often less than 50 years, and is falling in many places.


Členové skupiny G8 by mohli udělat přítrž utrpení miliardy nejchudších obyvatel světa, kdyby přijali realistická opatření pro řešení jejich problémů.

The G-8 could end the suffering of the world's poorest billion people if it adopted realistic measures to solve their problems.


Nedokáží to nejen proto, že jsou nenasytní, ale také proto, že mají strach.

They fail to do so not only because they are greedy, but also because they are scared.


Jsou přesvědčeni, že světová chudoba je nevyhnutelná a že je příliš nákladné se jí zabývat.

They think that global poverty is inevitable and too expensive to solve.


Vyřešit problémy nejchudších obyvatel světa by ale členové G8 dokázali - vyžadovalo by to relativně malou námahu a nemělo by to žádný poznatelný dopad na jejich vlastní životní úroveň.

But they can solve the problems of the world's poorest--with relatively little effort and with no noticeable negative impact on their own standard of living.