Největší problémové oblasti jsou soustředěné v subsaharské Africe, andském regionu a střední Asii.

The biggest problem areas are concentrated in sub-Saharan Africa, the Andean region, and Central Asia.


Další oblasti nesmírné chudoby, v Číně a Indii, jsou díky rychlému hospodářskému růstu těchto dvou obrů na cestě ke zlepšení.

Other pockets of extreme poverty, in China and India, are on the path of amelioration due to these two giants' rapid economic growth.


Potíže v subsaharské Africe, v Andách a ve střední Asii se samy nevyřeší.

But the problems in sub-Saharan Africa, the Andes, and Central Asia are not solving themselves.


Jde o regiony, které jsou v chudobě uvězněny.


The worst situation, by far, is in Africa.


Americká vláda se domnívá, že si tyto země mohou za svou chudobu samy.

The US government believes that these countries have only themselves to blame for their poverty.


To je ale neotesaná nabubřelost bohaté země, která nedokáže pochopit situaci na zemi.

But this is the ignorant boasting of a rich country that fails to comprehend the situation on the ground.


Afrika je z hlubokých příčin v chudobě uvězněna jako v pasti.

Africa is trapped in poverty for deep-seated reasons.


Trpí endemickou malárií, kterou lze přirovnat k pandemii SARS, která by trvala po staletí, nikoliv několik měsíců.

It suffers from endemic malaria, which is like a SARS pandemic that lasts for centuries, not for a few months.


Znevýhodňuje ji podnebí náchylné k velkým suchům a půda s vyčerpanými zásobami živin.

It suffers from a climate prone to massive droughts and from soils depleted of nutrients.


Většina populace žije ve venkovském vnitrozemí, kde nejsou zpevněné silnice, které by vedly do přístavů a usnadnily přístup na mezinárodní trh.

It suffers from the fact that most of its population lives in the rural interior, without paved roads to reach ports and facilitate access to international trade.


Kromě několika zemí na západě trápí Afriku i vážný nedostatek energetických zdrojů, ať už jde o uhlí, ropu nebo hydroelektrickou energii.

Aside from a few countries in West Africa, it suffers from a serious shortage of energy resources, whether coal or oil or hydroelectric power.


USA se nikdy nemusely potýkat se žádným z těchto problémů v rozsahu, v jakém dopadají na Afriku.

The US never had to grapple with any one of these problems in the severity that they grip Africa.


Naprostou ironií je to, že všechny tyto propastné problémy lze napravit, ačkoliv řešení vyžadují peníze.

The ultimate irony is that all of these deep problems are amenable to solutions, albeit solutions that require money.


Není zapotřebí víc než jen to, aby se lídři G8 v Evianu zavázali, že naváží na své předchozí sliby, které se po léta nedodržují.

All that is required is for the G-8 leaders to commit, at Evian, to follow through on their previous promises, which for years have remained unfulfilled.


V posledních třech letech světoví lídři přislíbili konkrétní aktivity s cílem snížit do roku 2015 globální chudobu na polovinu, a to v řadě závazků známé jako Rozvojové cíle tisíciletí.

During the past three years, the world's leaders have promised concrete action to cut global poverty by one half by the year 2015, in a series of commitments known as the Millennium Development Goals.


USA navýšily zahraniční pomoc o přibližně 4 miliardy dolarů ročně, zatímco zároveň posílily vojenské výdaje o 150 miliard dolarů ročně a snížily daně o bilióny dolarů.

The US increased foreign aid by perhaps $4 billion a year at the same time that it increased military spending by $150 billion annually and cut taxes by trillions of dollars.


Je jasné, že USA mají prostředky na to, aby chudým světa poskytly výrazně větší pomoc - kdyby jen byly dostatečně prozíravé.

Clearly, the US has the means to do vastly more to help the world's poor, if only it had the foresight.


Konkrétně by se lídři G8 měli zavázat k tomu, že budou dostatečně financovat Globální fond pro boj s AIDS, tuberkulózou a malárií, že prostřednictvím nové zelené revoluce zvýší potravinovou produktivitu v Africe, že zajistí, aby všechny děti měly možnost chodit do školy a aby všem chudým na celém světě byla přístupná čistá pitná voda a hygiena.

Specifically, the G-8 leaders should commit to providing adequate financing for the Global Fund to Fight AIDS, Tuberculosis, and Malaria; to raise food productivity in Africa through a new Green Revolution; to ensure that all poor children have the opportunity to go to school; and to ensure that poor people everywhere have access to clean drinking water and sanitation.


Za pozornost stojí to, že náklady na celý tento program by byly nižší než 1% ročního příjmu bohatých zemí.

The total cost of this agenda, remarkably, would be much less than 1% of the annual income of rich countries.


Poprvé v dějinách jsou bohatí natolik bohatí a chudí natolik chudí, že i jen maličká snaha bohatých dokáže ukončit obrovské utrpení.

For the first time in history, the rich are so rich, and the poor so poor, that a tiny effort by the rich could end massive suffering.


Summit v Evian-les-Bains prokáže, zda nenasytnost, hloupost a válečná nabubřelost úplně zavřely oči USA a zda Evropa a Japonsko budou hledět dovnitř nebo ven.

The Evian Summit will clarify whether greed, ignorance, and the bombast of war have closed the eyes of the US entirely, and whether Europe and Japan will look inward rather than outward.


Globální debaty o populační politice jsou matoucí.

Global debates about population policy are confusing.


Jedna strana tvrdí, že sílící zalidnění planety ohrožuje životní prostředí a prosperitu.

One side argues that rising human populations threaten our environment and prosperity.


Půda, voda, energie i biodiverzita jsou pod stále větším tlakem, a jak se zdá, zásadním zdrojem tohoto tlaku je právě populační růst.

Land, water, energy, and biodiversity all seem to be under greater stress than ever, and population growth appears to be a major source of that stress.


Druhá strana účastná debaty, zejména v bohatých zemích, prohlašuje, že domácnosti dnes mají tak málo dětí, že v budoucnu nebude dostatek zdrojů na péči o stárnoucí rodiče.

The other side of the debate, mainly in rich countries, argues that households are now having so few children that there won't be enough to care for aging parents.


Argumentace těch, kdo mají z populačního růstu obavy, je pádnější.

Those who fret about population growth have the better argument.


Problémy týkající se stárnoucích populací, jimž čelí Evropa, Japonsko a menším dílem též Spojené státy a některé země se středně vysokými příjmy, jsou řešitelné.

Issues confronting Europe, Japan, and to a lesser extent the United States and some middle-income countries concerning aging populations are manageable.


Navíc, přínosy pomalejšího populačního růstu jsou vyšší než adaptační náklady.

Moreover, the benefits of slower population growth outweigh the adjustment costs.


Naproti tomu, jestliže světová populace nadále prudce poroste, tlaky na světové zdroje zesílí.

By contrast, if global populations continue to rise rapidly, the stresses on the world's resources will worsen.


Vlády by se tedy měly vystříhat záměrných politik zvyšování porodnosti, a to i v místech, kde je porodnost nízká.

Governments should therefore refrain from deliberate policies to raise birthrates, even in places where birth rates are low.


Zmatenost veřejné debaty dílem zrcadlí odlišné populační trendy v různých částech světa.

Part of the confusion of the public debate reflects different population trends in different parts of the world.


K nejrychlejšímu růstu populace dochází v nejchudších regionech.

The fastest population growth is taking place in the poorest regions.


Nejvíce dětí (často šest a více na jednu ženu) - a tedy nejvyšší míru populačního růstu - obvykle mají chudí lidé, zejména chudí lidé žijící na farmách.

Poor people, especially poor people living on farms, tend to have the most children (often six or more per woman), and therefore the highest rates of population growth.


Nemajetné zemědělské rodiny spoléhají na to, že děti vykonají každodenní zemědělské práce a že zajistí rodiče, až dosáhnou vysokého věku.

Poor farm families rely on their children for farm chores and for security when parents reach old age.


Chudé rodiny nemají přístup k antikoncepci a plánování rodičovství.

Poor families lack access to contraception and family planning.


Konečně, chudé rodiny mají děti jako určitou pojistku proti vysoké dětské úmrtnosti.

Finally, poor families have many children as a kind of insurance policy against high child mortality rates.


S ohledem na vysokou míru porodnosti v Africe počítá předpověď Populační divize OSN k roku 2050 se zdvojnásobením africké populace z dnešních asi 900 milionů obyvatel na asi 1,8 miliard.

As a result of high fertility rates in Africa, the UN Population Division predicts a doubling of Africa's population from around 900 million today to around 1.8 billion in 2050.


Rychle rostoucí populace jsou kvůli vysokému počtu dětí na jednu domácnost také populacemi mladými.

Rapidly growing populations are also young populations, because of the high number of children per household.


Průměrný věk obyvatel Afriky je dnes pouhých 19 let a předpokládá se, že k roku 2050 se zvýší asi na 28 let.

In Africa, the median age is now a mere 19 years and is projected to rise to around 28 years in 2050.


V Evropě se trendy ubírají opačným směrem.

In Europe, the trends run in the other direction.


OSN předpokládá k roku 2050 úbytek populace asi na 630 milionů, z dnešních asi 725 milionů lidí.

The UN projects a decline in population to around 630 million in 2050, from around 725 million people today.


Vzhledem k vyšší průměrné délce života a malému počtu dětí bude podle této předpovědi průměrný věk obyvatelstva prudce stoupat, a to ze 39 let v roce 2005 na asi 48 let v roce 2050.

With few children and longer life expectancy, the median age of the population rises sharply in this forecast, from 39 years in 2005 to around 48 years in 2050.


Co se týče světa jako celku, očekává se, že počet obyvatel mezi roky 2005 a 2050 vzroste o další 2,5 miliardy lidí.

For the world as a whole, population is expected to continue to grow by another 2.5 billion people from 2005 to 2050.


K veškerému nárůstu dojde v rozvojovém světě: 1,3 miliardy lidí přibude v Asii, 900 milionů v Africe, zbytek v Latinské Americe a v dalších oblastech.

All of that growth will be in the developing world: 1.3 billion more people in Asia, 900 million more in Africa, the rest in Latin America and other regions.


Přírůstek dalších 2,5 miliard lidí enormně zatíží nejen společnosti s rostoucím počtem obyvatel, ale celou planetu.

Adding another 2.5 billion people to the planet will put enormous strains not only on societies with rising populations, but on the entire planet.


Celková spotřeba energie prudce stoupá, neboť odráží kombinovaný účinek zvyšování příjmů na hlavu - a tedy zvyšování spotřeby energie na hlavu - a populačního růstu.

Total energy use is soaring, reflecting the combined effect of rising per capita incomes - and thus rising per capita energy use - and population growth.


Vyšší spotřeba energií už teď nebezpečně mění světové klima.

Higher energy use is already changing the world's climate in dangerous ways.


Nápor přibývající globální populace ve spojení s růstem příjmů navíc vede k prudkému odlesňování, decimaci rybolovných oblastí, devastaci krajiny, mizení přirozeného prostředí ohromného množství živočišných i rostlinných druhů a k jejich vymírání.

Furthermore, the strains of increased global populations, combined with income growth, are leading to rapid deforestation, depletion of fisheries, land degradation, and the loss of habitat and extinction of a vast number of animal and plant species.


Populační růst v rozvojových oblastech - zejména v Africe, Indii a v dalších částech Asie - se musí zpomalit.

Population growth in developing regions - especially Africa, India, and other parts of Asia - needs to slow.


Veřejné politiky mohou sehrát významnou úlohu tím, že pro chudé zajistí dostupnost služeb pomáhajících s plánováním rodičovství, rozšíří systémy sociálního zabezpečení, investicemi do veřejného zdravotnictví sníží dětskou úmrtnost a zlepší vzdělávání žen a jejich pracovní příležitosti.

Public policies can play an important role by extending access to family planning services to the poor, expanding social security systems, reducing child mortality through public health investments, and improving education and job opportunities for women.


Část evropské veřejnosti se s ohledem na nastávající populační úbytek Evropy chce vydat opačným směrem a prosazuje návrat k početnějším rodinám.

A part of the European public, looking at Europe's looming population decline, wants to head in the other direction, promoting a return to larger families.


Zastánci rychlejšího populačního růstu v Evropě se obávají nedostatku mladých pracujících lidí, kteří mají hradit veřejné penze.

Advocates of faster European population growth worry that there won't be enough young workers to pay for public pensions.


Tyto obavy však lze rozptýlit, budou-li lidé, již jsou dnes v mladším a středním věku, na penzi více spořit a pracovat déle než do 65 let.

But this concern can be met through increased saving by today's young and middle-aged as they prepare for retirement, and by working past the age of 65.


Život ve společnostech se stálým nebo postupně ubývajícím počtem obyvatel přinese těmto pracujícím obrovské výhody.

These workers will reap large benefits from living in societies with stable or gradually declining populations.


Nejzřejmější je, že utratí mnohem méně na přímých výdajích domácností za výchovu dětí.

Most obviously, they will spend much less in direct household expenditures to raise children.


Ušetří také na investicích do nových silnic, elektráren, škol a dalších veřejných služeb.

They will also save on investments in new roads, power plants, schools, and other public services.


Budou se těšit z méně přeplněných měst a menšího počtu environmentálních tlaků na krajinu.

They will enjoy less congested cities and fewer environmental pressures on the countryside.


Evropské ekonomiky budou mít nižší výdaje za omezování emisí skleníkových plynů při využívání energií, což povede k mnohem účinnější kontrole nad změnou klimatu.

European economies will face lower costs in limiting emissions of greenhouse gases from energy use, leading to more effective control of climate change.


Řečeno stručně, až v nadcházejících desetiletích bude počet obyvatel Evropy klesat, kvalita života bude mít rostoucí tendenci.

The quality of life, in short, will tend to improve as Europe's population declines in coming decades.


Na požadavku pomalejšího populačního růstu není nic radikálního.

There is nothing radical in calling for slower population growth.


Desítky tisíc let lidská populace jednou rostla, jindy ubývala, bez zásadního dlouhodobého trendu.

For tens of thousands of years, the human population tended to rise and fall without a substantial long-term trend.


Až v posledních dvou stoletích se světová populace s vzestupem moderního hospodářského života prudce rozrůstá, od asi jedné miliardy lidí v roce 1820 přes 6,3 miliardy dnes po zhruba 9 miliard k roku 2050.

Only in the past two centuries, with the rise of modern economic life, did the world's population soar, from around one billion people in 1820 to 6.3 billion today and around 9 billion by 2050.


Takto prudký růst umožnily obrovské pokroky ve vědě a technice.

This explosive growth was made possible by huge advances in science and technology.


Tento bezprecedentní růst ale také nesmírně zatěžuje naši planetu.

But this unprecedented growth has also put tremendous pressures on the planet.


Měli bychom zesílit své snahy o zpomalení populačního růstu prostřednictvím dobrovolných kroků a uvědomit si, že pokud bychom dnes stav světové populace ustálili, přidali bychom lidem do budoucna na spokojenosti a posílili environmentální udržitelnost.

We should intensify our efforts to slow population growth through voluntary means, and we should recognize that leveling off of the Earth's population now would add to human happiness and strengthen environmental sustainability later.


Celosvětové toky přímých zahraničních investic (PZI) v posledních dvou dekádách prudce vzrostly, ze 40 miliard USD na počátku 80. let na 900 miliard USD loni.

World flows of foreign direct investment (FDI) have soared over the past two decades, from $40 billion in the early 1980's to $900 billion last year.


Úhrnný objem PZI se přiblížil 10 bilionům USD, čímž se staly nejvýznamnějším mechanismem dodávání zboží a služeb na zahraniční trhy: tržby zahraničních poboček dosahují celkem zhruba 19 bilionů, oproti celosvětovým exportům ve výši 11 bilionů.

The cumulative stock of FDI has reached close to $10 trillion, making it the most important mechanism for delivery of goods and services to foreign markets: sales by foreign affiliates total roughly $19 trillion, compared to world exports of $11 trillion.


Zároveň se liberalizace režimů PZI prakticky všemi státy stala hnací silou vnitropodnikového obchodu – mízy vznikajícího systému integrované mezinárodní produkce a už dnes asi třetiny světového obchodu.

At the same time, the liberalization of FDI regimes by virtually all countries has been a driving force of intra-firm trade -- the lifeblood of the emerging system of integrated international production and already around one-third of world trade.


Blíží se ale tyto dobré časy ke svému konci?

But are the good times coming to an end?


PZI mohou mít řadu přínosů, ale mohou také něco stát.

FDI can bring a range of benefits, but it also can have costs.


V 70. letech, kdy uskutečňování takových investic ze strany nadnárodních korporací upoutalo pozornost veřejnosti, byly mnohé vlády přesvědčeny, že cena PZI přesahuje jejich přínosy, a proto je držely pod kontrolou.

During the 1970's, when the transnational corporations (TNC's) undertaking such investment caught the public eye, many governments believed that the costs of FDI outweighed its benefits, so they controlled it.


Vedeno vyspělými zeměmi, kyvadlo začalo obracet směr v 80. letech.

Led by the developed countries, the pendulum began to swing in the 1980's.


Ač kdysi považovány za součást problému, PZI se staly součástí řešení hospodářského růstu a rozvoje.

Once viewed as part of the problem, FDI became part of the solution to economic growth and development.


Nic to nedokladuje lépe než změny v národních režimech PZI.

Nothing exemplifies this more than changes in national FDI regimes.


Jak zaznamenává Konference Organizace spojených národů o obchodu a rozvoji, z 2156 změn, jež byly provedeny v letech 1991 až 2004, bylo 93% namířeno k vytvoření prostředí příznivějšího pro nadnárodní korporace.

As the United Nations Conference on Trade and Development reports, of the 2,156 changes that took place between 1991 and 2004, 93% were in the direction of creating a more hospitable environment for TNC's.


Existuje ovšem reálné nebezpečí, že se kyvadlo začíná obracet zpět, což by vedlo ke zpětnému chodu liberalizačního procesu.

But there is a real danger that the pendulum is beginning to swing back, leading to a reversal of that liberalization process.


PZI ve vyspělých zemích (a rostoucí měrou na nově vznikajících trzích) se často uskutečňují ve formě přeshraničních fúzí a akvizic.

FDI in developed countries (and increasingly in emerging markets) often takes the form of cross-border mergers and acquisitions (M&A's).


Odpor vůči takovým fúzím a akvizicím je čím dál častější, jestliže se dotýká domácích firem, jež politici považují za „národní stříbro“ nebo za podniky významné pro národní bezpečnost, hospodářský rozvoj či kulturní identitu.

Resistance to such M&A's is becoming more frequent when they involve domestic firms that are regarded by politicians as "national champions" or important for national security, economic development, or cultural identity.


Narůstající podíl soukromých kapitálových skupin na fúzích a akvizicích vzbuzuje další polemiku, neboť takové transakce se obyčejně považují za ryze spekulativní.

The growing involvement of private equity groups in M&A activity implies additional controversy, as such transactions are typically regarded as being purely speculative.


Ve jménu „ekonomického vlastenectví“, bezpečnosti a dalších zřetelů se odpor vůči fúzím a akvizicím kodifikuje ve stále větším počtu zemí.

In the name of "economic patriotism," security, and other considerations, resistance to M&A's is being codified in an increasing number of countries.


Výbor Senátu Spojených států například nedávno usiloval o zablokování plánované liberalizace pravidel pro zahraniční převzetí aerolinií, zatímco Evropa už restriktivnější zákony ve věci obchodních převzetí zavedla.

For example, a United States Senate committee recently sought to block the planned liberalization of foreign takeover rules for airlines, while Europe has enacted more restrictive takeover laws.


Navíc vlády přísněji uplatňují stávající regulační opatření ohledně schvalování převzetí zahraničními firmami.

Moreover, governments are applying more strictly existing regulatory provisions concerning the vetting of takeovers by foreign firms.


Tato reakce je provázána s obrannou reakcí na rostoucí roli nadnárodních korporací ze zemí nově vznikajících trhů, nováčků na tomto poli.

This response is intertwined with a defensive reaction to the growing role of TNC's from emerging markets, the "new kids on the block."


Zavedené nadnárodní korporace a jejich mateřské země se budou muset přizpůsobit této nové konstelaci sil a jejím důsledkům pro světový trh.

Established TNC's, and their home countries, will need to adjust to this new constellation of forces and its implications for the world market.


Jak víme z jiných kontextů, přizpůsobit se nováčkům není snadné: porovnejte si například reakci na splynutí francouzského Alcatelu a amerického Lucentu s reakcemi na nabídky čínské CNOOC za Chevron nebo Mittala za Acelor.

As we know from other contexts, adjustment to newcomers is not easy: compare, say, the reaction to the tie-up between France's Alcatel and America's Lucent to the bids by the China National Offshore Oil Corporation for Chevron or Mittal for Acelor.


Další typ obranné reakce – tentokrát vůči odcházejícím PZI – může zřejmě vzniknout, až přesuny služeb do zahraničí naberou na rychlosti.

Another type of defensive reaction -- this time to outward FDI -- may well arise once the offshoring of services gathers more speed.


Vše naznačuje, že přesouvání pracovních činností (offshoring) dosáhlo zlomového bodu a prostřednictvím PZI se bude rozšiřovat.

All indications are that offshoring has reached the tipping point, and more of it will take place through FDI.


Pokud domovské země nezavedou regulační mechanismy, jimiž budou řešit prudce se odvíjející revoluci směřující k vyšší obchodovatelnosti pracovních míst ve službách, vlna odporu proti takovým odchozím PZI neodvratně přijde.

If home countries do not put in place the adjustment mechanisms to deal with the rapidly unfolding revolution in making service industry jobs tradable, a backlash against such outward FDI will become inevitable.


Stoupající neklid ohledně PZI se prozatím omezuje jen na vyspělé země.

The growing unease with FDI is so far largely confined to developed countries.


Existují ale náznaky, že se šíří na nově vznikající trhy.

But there are signs that it is spreading to emerging markets.


V případě rozsáhlých projektů některé hostitelské země vznášejí otázky týkající se kontraktů, které definují jejich vztah k nadnárodním korporacím, a vlády tyto smlouvy prověřují, neboť jsou přesvědčené (ať oprávněně, či neoprávněně), že s nimi nebylo jednáno férově.

In the case of large-scale projects, some host countries are raising questions about the contracts that define their relationship with TNC's, and governments are reviewing such contracts because they believe (rightly or wrongly) that they did not get a fair deal.


Z 219 známých mezinárodních arbitrážních kauz týkajících se investičních projektů byly přibližně dvě třetiny zahájeny v posledních třech letech.

Of the 219 known international arbitration cases concerning investment projects, some two-thirds were initiated during the past three years.


Přístupy k PZI se v minulosti měnily a v budoucnu se mohou opět změnit, podle toho, jak se vlády dívají na rovnováhu mezi náklady na ně a jejich přínosy.

Approaches to FDI have changed in the past, and they can change again in the future, depending on how governments view the balance of costs and benefits.


Tato rovnováha nezahrnuje jen ekonomické zřetele, ale také ohledy jako bezpečnost a touhu ovládat vlastní hospodářský rozvoj.

This balance involves not only economic factors, but also such considerations as security and the desire to control one's own economic development.


Koncepce „znárodňování jedenadvacátého století“, představená peruánským prezidentským kandidátem Ollantem Humalou, odráží v tomto ohledu „ekonomické vlastenectví“ francouzského ministerského předsedy Dominiqua de Villepina.

The concept of "twenty-first-century nationalization," introduced by Peruvian presidential candidate Ollanta Humala, mirrors in this respect the "economic patriotism" of French Prime Minister Dominique de Villepin.


Výhrady proti PZI (tak jako proti čemukoli cizímu) lze nalézt ve všech skupinách všech zemí a politici je mohou vynést na povrch, což vede k protekcionismu.

Reservations against FDI (as against anything foreign) can be found in all groups of countries, and politicians can bring them to the surface, resulting in protectionism.


Bylo by ovšem ironické, kdyby vyspělé země – které stály v čele vlny liberalizace PZI uplynulých dvou desetiletí – byly nyní na špici odporu proti PZI.

It would be ironic, though, if developed countries -- which led the FDI liberalization wave of the past two decades -- now led a backlash against FDI.


Doufejme, že deliberalizaci, již pozorujeme ve vyspělých zemích, je možné zadržet dřív, než se rozšíří do dalších částí světa a nakonec přinese nežádoucí důsledky pro všechny.

Let us hope that the de-liberalization seen in developed countries can be checked before it spreads to other parts of the world and ultimately brings undesirable consequences for all.


Podle všech náznaků – od klimatických změn až po nevyzpytatelné ceny ropy – se na obzoru rýsuje globální energetická krize.

From climate change to volatile oil prices, all signs point to a looming global energy crisis.


Čelit této sílící výzvě znamená, že lidstvo si již nemůže dovolit ignorovat nevyčerpatelné zdroje nacházející se v organické hmotě, kterou slunce každý den poskytuje prostřednictvím fotosyntézy.

Confronting the growing challenge means that humanity can no longer afford to ignore the inexhaustible resource found in the organic material that the sun provides each day through photosynthesis.


Díky sluneční energii mohou rostliny absorbovat oxid uhličitý a vyrábět nejen kyslík, ale i hmotu, kterou se živí zástupci říše zvířat – a kterou naše stroje dokážou využívat k výrobě energie.

Solar energy enables plants to absorb carbon gas and thereby produce not only oxygen, but also matter that the animal kingdom uses for food -- and that our machines can use for energy.


Již od neolitu (neboli pozdní doby kamenné) lidé tuto „biomasu“ pěstují, aby se uživili.

Since the Neolithic (or late Stone Age) period, humans have been cultivating this "biomass" in order to feed itself.


Její energetický potenciál však zůstává i v dnešním světě bez povšimnutí.

Yet, even in today's world, its energy potential is ignored.


Počínajíce průmyslovou revolucí hledali lidé energii v uhlí a později i v ropě a zemním plynu, což však vede k vyčerpávání neobnovitelných zdrojů.

Beginning with the industrial revolution, humans sought energy from coal, and later from oil and natural gas, but this leads to the exhaustion of non-renewable resources.


Stávající alternativy pro diverzifikaci výroby energie jsou omezené.

Existing alternatives for diversifying energy production are limited.


Jaderná energie má řadu nevýhod kvůli obavám z bezpečnosti a ukládání radioaktivního odpadu.

Nuclear energy presents a number of disadvantages, owing to concerns about safety and disposal of radioactive waste.


Vodní energie se v široké míře využívá již dnes, zatímco energie větrná a sluneční jsou strukturálně sporadické a v nestejné míře dostupné.

Hydroelectric power is already widely used, while wind and solar energy are structurally sporadic and disparately available.


Biomass, on the other hand, has several advantages.


Její zásoby jsou velké a dostupné po celém světě.

Supplies of it are large and available throughout the world.


Technologie potřebné k její přeměně na energii – včetně vysoce účinného spalování, zplyňování a zkapalňování v syntetické palivo – byly navíc vyvinuty již před dávnou dobou.

Moreover, the technology necessary to convert it into energy -- including high-yield burning, gas conversion, and liquefaction into synthetic fuel -- has long been mastered.


Tato technologie se široce využívala během druhé světové války a od té doby značně pokročila.

Widely used during World War II, this technology has since advanced considerably.


Zároveň je však energie z biomasy obětí nefér konkurence ze strany fosilních paliv.

Biomass energy, however, is the victim of unfair competition from fossil fuels.


V ceně ropy se totiž promítají náklady na její těžbu, rafinaci a distribuci, ale nikoliv náklady na vytvoření suroviny samotné.

Oil's price reflects its extraction, refining, and distribution costs, but not that of creating the raw material.


K vytvoření jednoho litru ropy je přitom zapotřebí milionů let a 200 tun rostlinné hmoty, zatímco jeden litr syntetického paliva vyžaduje pouhých 15 kilogramů rostlinné hmoty.

Millions of years and 200 tons of plant matter are necessary to produce one liter of oil, whereas just 15 kilograms of plant matter are required to make one liter of synthetic fuel.


Po přesycení trhu s ropou, kdy její cena klesla pod 20 dolarů za barel, zájem o vývoj energie z biomasy opadl a zůstal atraktivní pouze pro „zelené“ radikály a lidi zajímající se o základní vědu.

After the oil glut, with oil below $20 a barrel, interest in developing energy from biomass ebbed, attractive only to "green" militants and those interested in fundamental science.


Biomasa planety – lesy, pastviny, savany a plodiny – vytváří produktivní kapitál, který každoročně generuje desetiprocentní „návratnost“.

The planet's biomass -- forests, pastureland, savannas, and crops -- make up productive capital that generates a 10% "return" every year.


Podobně jako baterie, kterou po vybití znovu dobije slunce, mají i tyto zásoby při správné manipulaci neomezenou obnovitelnost.

Like a battery that runs out and is then recharged by the sun, this supply is renewable indefinitely, as long as it is managed properly.


Roční výnos z tohoto kapitálu se v současné době odhaduje na 60 miliard tun, přičemž na krmivo se spotřebují pouhé dvě miliardy tun a na energii 10 miliard tun.

The annual return on this capital is currently estimated at 60 billion tons, yet only two billion tons is consumed for food purposes and 10 billion tons for energy.


Rozsáhlejší zodpovědné využívání tohoto energetického zdroje by přispělo k boji proti klimatickým změnám tím, že by snížilo množství uhlíku v atmosféře a zmenšilo množství fosilních paliv potřebných k výrobě energie.

Increasing the responsible use of this energy source would contribute to the fight against climate change by reducing the amount of carbon in the atmosphere and diminishing the amount of fossil fuel required to produce energy.


Jeho hojnost v jižních zemích je navíc příslibem usnadnění jejich hospodářského rozvoje.

Moreover, its abundance in southern countries promises to facilitate their economic development.


Biomasa, která byla až do dneška pokládána za „energii chudých“, by se mohla stát zdrojem bohatství, bude-li pěstována a zpracovávána s podporou mezinárodního společenství.

Considered the "energy of the poor" until today, biomass could become a source of wealth if it is grown and harnessed with the support of the international community.


Za účelem výroby biopaliva by se tak daly vyvíjet „energetické plodiny“.

Thus, "energy crops" could be developed to produce biofuel.


Zbytky po lesních, zemědělských a zemědělsko-průmyslových činnostech by se daly sbírat a přeměňovat.

Residue from forest, agricultural, and agro-industrial activities could be collected and converted.


Například šest milionů tun odpadu vytvořeného každoročně v Nigeru by se teoreticky dalo využít na úplné pokrytí energetických potřeb této země.

For example, the six million tons of waste produced annually by Niger could theoretically be used to meet that country's entire energy needs.


Pěstování energetických plodin by si však na mnoha místech bezpochyby konkurovalo s plodinami potravinovými.

However, in many places, energy cropping would certainly compete with food crops.


Podle dlouhodobých odhadů by se v časovém horizontu 50 let musela většina orné půdy na zeměkouli využívat k nakrmení světa a ochraně lesů.

Long-term estimates project that over a 50-year time horizon, most of the planet's arable land would have to be used to feed the world and for forest conservation.


Oblasti vyčleněné k produkci energie, zejména biopaliva, by tak nemusely dosáhnout takové úrovně, jakou by si společnost přála.

Thus, areas dedicated to energy production, particularly biofuel, may not reach the level that societies would wish.


Tato konkurence by sice odhalila nové globální nedostatky, ale zároveň by vedla k vyšším cenám, což by producenty podněcovalo ke zvyšování výnosů a produktivity.

But, while such competition would reveal new global scarcities, it would also bring higher prices, thereby encouraging producers to increase yields and productivity.


Ačkoliv by tedy pěstování energie vytvořilo nová omezení, současně by mnoha ekonomickým aktérům otevřelo nové možnosti.

Thus, while cultivating energy would create new constraints, it would also open new possibilities for many economic actors.


Zemědělec a lesní dělník by se mohli více angažovat na trhu, důlní inženýr by se mohl začít zajímat o pole s energetickými plodinami, bankéř o akcie rostlin atd.

The farmer and the forest worker could become more involved in the market, the mine engineer could begin to take an interest in crop fields, the banker in plant shares, etc.


Chceme-li se však připravit na větší rozšíření energetických plodin, musíme v severně i jižně situovaných zemích zavést nové politické přístupy v zemědělství, půdním a vodním hospodářství, ochraně biodiverzity, daních na paliva, informacích i zvyšování obecného povědomí.

But, in order to prepare for a scaling up of energy cropping, new policies must be implemented, both in northern and southern countries, in terms of agriculture, land and water management, protection of biodiversity, fuel taxes, and information and awareness-raising.


Staří Egypťané a Inkové praktikovali náboženství Slunce, poněvadž věřili, že právě ono stojí na počátku všeho života na zeměkouli.

The ancient Egyptians and the Incas practiced a religion of the Sun, believing it to be at the beginning of all life on Earth.


Věda mezitím prokázala, že tomu tak opravdu je.

Science has since proven this to be the case.


Dnes, kdy se spoutání obnovitelných zdrojů stalo důležitějším než kdykoliv dříve, bychom měli slunce využít k pěstování energie, stejně jako je naši předkové využívali k pěstování potravin.

Nowadays, when it has become more important than ever that we embrace renewable resources, we should use the Sun to cultivate our energy, just as our ancestors used it to cultivate their food.


Vlády po celém světě chtějí podporovat podnikání.

Governments around the world want to promote entrepreneurship.


A třebaže většina nově založených podniků nikdy nedosáhne žádného zvláštního významu, každá malá firma je experimentem a značný počet experimentů je nezbytnou podmínkou občasného vzniku firmy, která dokáže proměnit ekonomiku země – či dokonce dosáhnout mezinárodní důležitosti.

Though most business start-ups will never amount to much, each little company is an experiment, and a great deal of experimentation is necessary to produce the occasional firm that can transform a nation's economy -- or even rise to international significance.


Stručně řečeno je podnikání inkubátorem, jenž představuje nezbytný předpoklad dlouhodobého ekonomického úspěchu.

In short, entrepreneurship is an incubator, and one that is essential to long-term economic success.


Při vysvětlování výkyvů v úrovni podnikání v jednotlivých zemích se dnes věnuje značná pozornost rozdílům v přístupu a politice v celostátním měřítku.

In explaining the variation in levels of entrepreneurship across countries, much attention is devoted nowadays to differences in national attitudes and policies.


Podstatné rozdíly však existují také v úrovni podnikání uvnitř jednotlivých zemí.

But there are also significant differences in levels of entrepreneurship within individual countries.


Lidé ze Šanghaje jsou prý podnikavější než lidé v Pekingu.

People from Shanghai are said to be more entrepreneurial than people in Beijing.


Lidé v ukrajinském městě Cherson mají podnikavějšího ducha než lidé z Kyjeva.

People in the Ukrainian town of Kherson are more entrepreneurial than people from Kiev.


Ve své nedávné studii ukazují Mariassunta Giannettiová a Andrej Simonov ze Stockholmské ekonomické fakulty velikost rozdílů v úrovni podnikání mezi švédskými samosprávnými obcemi.

In a recent study, Mariassunta Giannetti and Andrei Simonov of the Stockholm School of Economics show the magnitude of differences in levels of entrepreneurship across Swedish municipalities.


Podnikatele přitom definují jako občany, kteří vykazují příjem ze společnosti, již ovládají a v níž přinejmenším na částečný úvazek pracují. Zjistili, že podíl podnikatelů na celkové populaci se ve 289 sledovaných samosprávných obcích značně liší a pohybuje se v rozmezí od 1,5% po 18,5%.

They define entrepreneurs as people who report income from a company that they control and work in at least part-time, and find that the proportion of entrepreneurs in the population differs substantially across the 289 municipalities that they studied, ranging from 1.5% to 18.5%.


Co tyto rozdíly vypovídají o skutečných příčinách podnikavého ducha?

What can these differences tell us about the real causes of entrepreneurship?


Změny politiky na celostátní úrovni nemohou vysvětlit odchylky zjištěné Giannettiovou a Simonovem.

Policy changes at the national level cannot account for the variation Gianetti and Simonov found.


V osmdesátých letech a na počátku let devadesátých došlo k odstranění centralizovaného vyměřování mezd a švédská vláda snížila osobní i firemní daně.

In the 1980's and early 1990's, centralized wage-setting agreements were dissolved and the Swedish government cut personal and corporate tax rates.


Míra podnikatelské aktivity se v důsledku toho v celé zemi zdvojnásobila, avšak mezi samosprávnými obcemi se reakce na tento krok velice lišily.

The level of entrepreneurial activity in the country as a whole doubled as a result, but the response was very different from one municipality to another.


Zdá se, že mnohé vysvětlují kulturní proměnné: náboženství a politika se na odchylkách mezi samosprávnými obcemi podílela přibližně z jedné poloviny.

Cultural variables seem to explain a lot: religion and politics accounted for about half of the variation across municipalities.


Více podnikatelů působilo v těch obcích, které měly vysoký podíl penzistů s členstvím ve Švédské církvi (do roku 2000 oficiální státní církev) a vysoký podíl pravicových voličů.

Municipalities tended to have more entrepreneurs if they had a high proportion of pensioners who were members of the Church of Sweden (the official state church until 2000) and a high proportion of right-wing voters.


Kromě toho se zdá, že zde funguje mechanismus zpětné vazby: města s větším počtem podnikatelů mají sklon plodit ještě více podnikatelů.

Beyond that, a feedback mechanism appears to be in place: cities with more entrepreneurs tend to beget still more entrepreneurs.


Jakmile podnikatelská kultura zapustí kořeny, obvykle se na místní úrovni šíří, neboť lidé se o podnikání dozvídají a začíná je přitahovat – přestože jim nepřináší okamžitou či jistou návratnost.

Once an entrepreneurial culture takes root, it typically spreads locally, as people learn about business and begin to feel attracted by it -- even if it doesn't yield an immediate or certain payoff.


Giannettiová se Simonovem dokonce odhalili, že průměrný příjem podnikatelů v obcích s vysokou mírou podnikání je nižší než v obcích, kde je podnikatelů málo.

Indeed, Giannetti and Simonov discovered that the average income of entrepreneurs was lower in high-entrepreneurship municipalities than in the low-entrepreneurship ones.


Také studie z dalších zemí ukazují, že podnikatelé často dosahují nižších počátečních příjmů i růstu příjmů, než jakých by dosahovali jako zaměstnanci.

Similarly, studies from other countries show that entrepreneurs often have lower initial earnings and earnings growth than they would have as employees.


Tyto výzkumy naznačují, že příčinou rozdílů v míře podnikání nemusí být ani tak lepší ekonomické příležitosti („nabídková“ strana podnikatelské rovnice) jako spíše kulturní odlišnosti, díky nimž přináší podnikání jednotlivci větší osobní prospěch („poptávková“ strana).

What these studies suggest is that differences in the degree of entrepreneurship may be due less to better economic opportunities (the "supply" side of the entrepreneurship equation) than to cultural differences that make entrepreneurship personally more rewarding (the "demand" side).


Giannettiová se Simonovem tuto hypotézu podporují, když tvrdí, že rozdílná prestiž podnikatelů v jednotlivých samosprávných obcích může vysvětlovat rozdíly v úrovni podnikání.

This hypothesis is supported by Giannetti and Simonov, who argue that differences in the prestige of entrepreneurs across municipalities may account for differences in levels of entrepreneurship.


V některých obcích se podnikatelé těší vysokému sociálnímu postavení bez ohledu na to, zda jsou již úspěšní; jinde se na ně lidé dívají spatra a více obdivují jiná povolání.

In some municipalities, entrepreneurs enjoy high social status, regardless of whether they are already successful; elsewhere they are looked down upon and other occupations are more admired.


Myšlenka, že prestiž hraje důležitou roli, není nová.

The idea that prestige is important is not new.


Socioložka Michèle Lamontová ve své knize Money, Morals & Manners (Peníze, morálka a způsoby) porovnávala definice úspěchu ve Francii a ve Spojených státech.

In her book Money, Morals & Manners, the sociologist Michèle Lamont compared definitions of success in France and the United States.


V obou zemích dělala rozhovory s lidmi a ptala se jich, co znamená být „váženým člověkem“.

She interviewed people in both countries and asked them what it meant to be a "worthy person."


V podstatě se jich tedy dotazovala na jejich vnímání toho, co je v životě důležité, a na jejich osobní pocit identity.

In essence, she was asking people about their sense of what is important in life and about their own personal sense of identity.


Studie Michèle Lamontové potvrdila obecné přesvědčení, že Američané si cení podnikatelského úspěchu, zatímco Francouzi přikládají větší hodnotu kultuře a kvalitě života.

Lamont's study confirmed the conventional wisdom that Americans value business success, while the French place greater value on culture and quality of life.


Ve Francii je rovněž častěji než ve Spojených státech vyjadřováno neskrývané opovržení nad „chamtivými“ podnikateli a konkurencí.

Likewise, open contempt of "money-hungry" businesspeople and competition is expressed more often in France than in America.


Zatímco se však Lamontová zaměřila na rozdíly mezi Francouzi a Američany, nejzajímavějším aspektem její studie bylo zjištění, že značné rozdíly panují i mezi jednotlivými regiony uvnitř Francie.

But, while Lamont focused on differences between the French and the Americans, her study's most interesting finding was that of significant differences between regions within France.


Porovnávala Clermont-Ferrand, hlavní město kraje Auvergne v centrální Francii, s Paříží.

She compared Clermont-Ferrand, the capital of Auvergne, in the center of France, with Paris.


Obyvatelé Auvergne mají pověst lakotných a přísných lidí a i přes nedávné značné pokroky je v kraji relativní nouze o kvalitní kulturu.

Auvergne's inhabitants have a reputation for being parsimonious and stern, and, despite substantial recent progress, for a relative dearth of high culture.


Lamontová zjistila, že lidé v Paříži i v Clermont-Ferrandu mají sklon vyjadřovat pohrdání nad „hrabivostí“.

Lamont found that people in both Paris and Clermont-Ferrand tended to express contempt for "money-grubbing."


Zatímco si však Clermonťané cení především „prostoty, pragmatismu, tvrdé práce a odhodlání“, Pařížané kladou větší důraz na „šmrnc a lesk“.

But the Clermontois valued "simplicity, pragmatism, hard work, and resolve," while the Parisians put more stress on "pizzazz and brilliance."


Lamontová tedy dospěla k závěru, že „v mnoha ohledech mají Clermonťané blíže k ‚Hoosierům‘ (jak se přezdívá obyvatelům státu Indiana na americkém Středozápadě) než k Pařížanům“.

She concluded that, "In many respects the Clermontois are closer to the Hoosiers (as the residents of the US mid-Western state of Indiana are called) than to the Parisians."


Její důkazy naznačují, že v Clermont-Ferrandu existuje v porovnání s Paříži vyšší vnitřní poptávka po zakládání malých firem.

Her evidence suggests that in Clermont-Ferrand, as compared to Paris, there is a higher intrinsic demand for starting small businesses.


Prakticky každá země je koláží místních kultur, které se liší ve způsobu, jakým motivují lidi a utvářejí jejich osobní identitu.

Virtually every country is a pastiche of local cultures that differ in how they motivate people and shape their personal identity.


Rozdíly v tom, jak tyto kultury definují, co znamená být váženou osobou a jak se váženost projevuje, pravděpodobně do značné míry vysvětlují výkyvy v úrovni podnikání.

Differences in how these cultures define what it means to be a worthy person, and how worthiness is signaled, probably explain much of the variation in levels of entrepreneurship.


Ekonomové i ostatní mají sklon pohlížet na státy jako na celek a zdůrazňovat význam národních přístupů a národních politik jakožto hlavních faktorů, které podporují nebo brzdí podnikání.

Economists and others often tend to look at countries as a whole and emphasize national attitudes and national policies as the main factors in encouraging or discouraging entrepreneurship.


Ve skutečnosti však celostátní úspěch podnikání závisí na vývoji místních kultur a jejich interakci s národními politikami.

But, in fact, the national success in entrepreneurship depends on the evolution of local cultures and their interaction with national policies.


Podnikatelský duch může zakořenit v kulturně přívětivých regionech kterékoliv země, pokud jsou mu odstraněny ekonomické překážky, a poté sám sebe přiživovat, až jeho význam přeroste na celostátní úroveň.

Entrepreneurship can take root in culturally congenial regions of any country after economic barriers against it are lifted, and then feed on itself to grow to national significance.


Yaleova univerzita, kde vyučuji, svěřuje své dárcovské portfolio již více než 20 let jedinému muži, Davidu Swensenovi.

Yale University, where I teach, has entrusted its endowment portfolio to one man, David Swensen, for over 20 years.


Během tohoto období vzrostla hodnota portfolia z více než jedné miliardy dolarů na miliard osmnáct – průměrný roční výnos tak přesahuje 16%, což je zřejmě nejvíce ze všech významných univerzit.

During this period, the portfolio has grown from just over $1 billion to $18 billion -- an average return of more than 16% a year, which appears to be the highest of any major university.


Nic navíc nenasvědčuje tomu, že by se měl výnos do budoucna snížit: v posledním fiskálním roce končícím v červnu činil 22,9%.

And it shows no signs of diminishing: in the latest fiscal year ending in June, the return was 22.9%.


Rektoři Yaleovy univerzity přicházejí a odcházejí, ale Swensen zůstává.

Presidents of Yale have come and gone, but Swensen stays on.


Pro univerzitu udělal více než kterýkoliv rektor nebo kdokoliv jiný.

He has done more for the university than any president, or anyone else.


Na univerzitě mají myšlenky větší hodnotu než peníze, avšak 18 miliard dolarů může vytvořit prostředí pro mnoho nových myšlenek.

In a university, ideas count more than money, but $18 billion dollars can create an environment for many new ideas.


Při počtu 11 500 studentů to činí více než 1,5 milionu dolarů na studenta (nepočítaje v to univerzitní budovy a sbírku umění, které mají hodnotu dalších mnoha miliard).

With 11,500 students, that is more than $1.5 million per student (not including the university's buildings and art collection, each worth many billions of dollars more).


Tuto otázku si kladou všichni – a v neposlední řadě i my v Yale.

Everyone is wondering -- not least those of us at Yale.


Mnoho lidí zde koneckonců vyučuje „hypotézu efektivních trhů“, podle níž se finanční trhy po celém světě staly natolik konkurenceschopnými, že je nemožné dosahovat u investic většího než obvyklého výnosu.

After all, many people here have been teaching the "efficient markets hypothesis" that financial markets around the world have become so competitive that it is impossible to make more than a normal return from investing.


Kdokoliv, kdo „porazí“ trh, musí mít jednoduše štěstí.

Anyone who beats the market must simply be lucky.


Studie, kterou v roce 2004 provedli Brad Barber a Terrance Odean z Kalifornské univerzity a Yi-Tsung Lee a Yiu-Jane Liu z Národní univerzity Chengchi, například shromažďovala data o obchodování jednotlivých day-traderů na tchajwanské burze.

For example, a 2004 study by Brad Barber and Terrance Odean of the University of California and Yi-Tsung Lee and Yiu-Jane Liu at National Chengchi University acquired trade-by-trade data on individual day traders on the Taiwan Stock Exchange.


Autoři přitom zjistili, že pouze 1% nejlepších obchodníků dosáhlo zisku – po odpočtu transakčních nákladů – ve dvou po sobě jdoucích šestiměsíčních obdobích, přičemž průměrný zisk stál sotva za námahu: činil pouze asi 4000 dolarů.

The study found that only the top 1% of day traders made a profit -- after deducting trading costs -- in two consecutive six-month periods, and the median profit was hardly worth the effort: only about US$4000.


Z toho lze snadno vyvodit závěr, že snaha porazit trh jednoduše nemá smysl.

It is easy to conclude that there is just no point in even trying to beat the market.


Pak si ovšem člověk vzpomene na lidi, jako je Swensen.

But then one remembers people like Swensen.


Lze jeho trvalou úspěšnost skutečně připisovat štěstí?

Can his consistent performance really be attributed to luck?


Robert Kiyosaki, autor série populárních knih o investování Bohatý táta, chudý táta , zakládá tituly i tématiku svých knih na srovnání vlastního vysoce vzdělaného otce s otcem svého kamaráda, který absolvoval jen osm tříd.

Robert Kiyosaki, author of the Rich Dad, Poor Dad series of popular investment books, bases his books' titles and themes on a comparison of his own highly-educated father with his friend's father, an eighth-grade dropout.


Podle Kiyosakiho se jeho chudý, ale sečtělý otec díval na schopnost člověka dosáhnout něčeho v reálném světě pesimisticky, a tak syna odrazoval i od toho, aby se vůbec snažil.

According to Kiyosaki, his poor but scholarly dad tended to be pessimistic about one's ability to achieve anything in the real world, so he discouraged his son from even trying.


Naproti tomu otec jeho kamaráda s vervou usiloval dosáhnout něčeho velkého.

By contrast, the friend's dad relished trying to achieve something big.


Is it just a coincidence that he was rich?


Kiyosakiho snaha o inspirativnost je možná přehnaná, ale já na něj často myslím, když slýchám, jak profesoři financí debatují o efektivitě trhů a marnosti úsilí vydělat peníze obchodováním na nich.

Kiyosaki may try too hard to be inspirational, but I often think of him when I hear finance professors opine on the efficiency of markets and the futility of making money by trading in them.


Možná připadá mnoha akademikům obtížné převzít iniciativu a dosáhnout něčeho v reálném světě – ještě jsem nepotkal jiného profesora, který by se zmínil, že Kiyosakiho četl.

Maybe many academics find it difficult to take the initiative to achieve in the real world -- I have yet to meet another professor who has mentioned having read Kiyosaki.


Také Swensen je akademikem – má doktorát z ekonomie.

But Swensen is an academic, with a Ph.D. in economics.


Všechny řeči o efektivních trzích ho však z nějakého důvodu neodradily, aby se snažil a slavil úspěchy.

Somehow, all this talk about efficient markets has not discouraged him from trying, and succeeding.


Dvě podobné univerzity, Harvard a Princeton, totiž dosahují téměř stejného úspěchu.

Two similar universities, Harvard and Princeton, have had nearly the same success.


Harvardský dárcovský fond spravovaný Jackem Meyerem zaznamenal v posledních deseti letech průměrný roční výnos ve výši 15,2% oproti Swensenovu průměru 17,2%, zatímco fond Princetonské univerzity vydělával pod Andrewem Goldenem v průměru 15,6% ročně.

The Harvard endowment, under Jack Meyer, earned a 15.2% average annual return over the last ten years, compared to Swensen's 17.2% average, while the Princeton endowment, under Andrew Golden, earned an average of 15.6% per year.


Faktem přitom je, že Golden působil v letech 1988 až 1993 na Yaleově univerzitě pod Swensenem.

In fact, Golden worked under Swensen at Yale from 1988 until 1993.


Swensen napsal o investování dvě knihy, jednu pro profesionály a jednu pro širokou veřejnost.

Swensen has written two books about investing, one for professionals and one for the general public.


Neměl jsem po jejich přečtení pocit, že vím, jak dosáhnout toho, čeho dosáhl on.

I did not come away from reading them with a feeling that I know how to do what he did.


Jednou z nich je jeho zaměření na dlouhodobé cíle.


Yaleova univerzita umožňuje Swensenovi investovat dlouhodobě a neobtěžuje ho nutností vykazovat čtvrtletní výsledky.

Yale lets Swensen invest for the very long term, and does not bother him about quarterly performance.


Možná právě to mu umožňuje soustředit se více na dlouhodobou podstatu – a realizovat investice, které si v krátkodobém měřítku nevedou dobře.

Maybe this allows him to focus more on long-term fundamentals -- and thus to make investments that may not perform well in the short run.


Swensen však dosahuje setrvale dobrých výsledků krátkodobě i dlouhodobě.

But, in fact, he has done consistently well in both the short term and the long term.


Swensenův úspěch lze částečně zdůvodnit „absolutní návratností“, což je termín – dnes hojně citovaný v investiční branži –, který Swensen zavedl pro označení neobvyklých investičních strategií zahrnujících operace typu arbitráž fúze nebo tísňové cenné papíry.

Part of the reason for Swensen's success is "absolute return," a term -- now widely quoted in the investment community -- that he coined for unusual investment strategies involving such things as merger arbitrage and distressed securities.


Swensen rovněž investuje do netradičních tříd aktiv včetně nemovitostí, ropy, dříví, soukromých investičních společností, ale i rizikového kapitálu a firem specializovaných na odkupy.

He also has invested in non-traditional asset classes, including real estate, oil, timber, private equity, and venture capital and buyout firms.


Tato aktiva řada analytiků obvykle nesleduje a nejsou snadno pochopitelná, což dává Swensenovi větší výhodu v tom, že na nich může uplatnit vlastní intelektuální schopnosti i schopnosti lidí kolem sebe.

These assets are generally not followed by multiple analysts, and are not easily understood, giving him a greater advantage in applying his intellectual skills and the skills of others around him.


V tomto smyslu se Swensen diametrálně liší od burzovních spekulantů, kteří jednak investují krátkodobě, a jednak se snaží porazit nejpřeplněnější trh – trh obchodovaných cenných papírů.

In these senses, Swensen is completely different from day traders, who are both investing for the short term and trying to beat the most crowded market -- the market for exchange-listed securities.


Stejně tak si ovšem myslím, že fenomenální úspěch Swensena a lidí jako on odráží prostředí, které Kiyosaki kritizuje.

But I also think that the phenomenal success of Swensen and others like him reflects the environment that Kiyosaki criticizes.


Problém nespočívá v sečtělosti, nýbrž v poraženeckém přístupu.

The problem is a defeatist attitude, not scholarship.


Když se analyticky založená mysl, která je cvičena ke striktnímu hledání pravdy a tvoří součást komunity podobných lidí, oprostí od pochybností o sobě samé, dokáže úžasné věci.

When an analytical mind, a mind that is trained to search rigorously for the truth and as part of a community of such people is set free from self-doubt, it can do amazing things.


Protože Davida Swensena znám, mohu dosvědčit, že to není osamělý obchodník snažící se porazit trh.

Knowing David Swensen, I can attest that he is not a lonely day trader trying to beat the market.


Umí naslouchat, podporuje ty, kterým důvěřuje, a je obklopen spoustou kvalitních lidí se širokou paletou schopností.

He is a good listener, is supportive of people he trusts, and is surrounded by a lot of good people with a wide array of skills.


Podle předpovědí se celosvětová spotřeba masa do roku 2020 zdvojnásobí.

Global meat consumption is predicted to double by 2020.


Přesto panuje v Evropě a Severní Americe stále větší znepokojení z etiky způsobu, jakým jsou maso a vajíčka produkovány.

Yet in Europe and North America, there is growing concern about the ethics of the way meat and eggs are produced.


Spotřeba telecího masa ostře poklesla, když vešlo ve všeobecnou známost, že v zájmu produkce takzvaného „bílého telecího“ – které je ve skutečnosti světle růžové – jsou novorozená telata oddělována od matek, úmyslně je u nich vyvolávána chudokrevnost, je jim odepíráno krmivo a jsou držena v tak úzkých stáních, že nemohou chodit ani otáčet se.

The consumption of veal has fallen sharply since it became widely known that to produce so-called "white" -- actually pale pink -- veal, newborn calves are separated from their mothers, deliberately made anemic, denied roughage, and kept in stalls so narrow that they cannot walk or turn around.


Nemoc šílených krav šokovala v Evropě řadu lidí, a to nejen proto, že rozbila obraz hovězího masa jako bezpečné a zdravé potravy, ale i proto, že se lidé dozvěděli, že tuto chorobu způsobuje krmení skotu mozky a nervovými tkáněmi ovcí.

In Europe, mad cow disease shocked many people, not only because it shattered beef's image as a safe and healthy food, but also because they learned that the disease was caused by feeding cattle the brains and nerve tissue of sheep.


Lidé, kteří naivně věřili, že krávy pasou trávu, náhle zjistili, že ustájený hovězí dobytek lze krmit prakticky čímkoliv od obilí přes krmivo pro ryby a kuřecí podestýlku (včetně kuřecího trusu) až po odpad z jatek.

People who naively believed that cows ate grass discovered that beef cattle in feed lots may be fed anything from corn to fish meal, chicken litter (complete with chicken droppings), and slaughterhouse waste.


Obavy ze způsobu, jakým nakládáme se zemědělskými zvířaty, se ani zdaleka neomezují na malé procento lidí, kteří jsou vegetariány, či dokonce vegany – lidmi, kteří nejedí žádné živočišné produkty.

Concern about how we treat farm animals is far from being limited to the small percentage of people who are vegetarians or even vegans -- eating no animal products at all.


Navzdory silným etickým argumentům ve prospěch vegetariánství zatím nejde o většinový postoj.

Despite strong ethical arguments for vegetarianism, it is not yet a mainstream position.


Běžnější je názor, že jsme oprávněni jíst maso, zajistíme-li zvířatům před porážkou slušný život.

More common is the view that we are justified in eating meat, as long as the animals have a decent life before they are killed.


Problémem, který s Jimem Masonem popisujeme ve své čerstvé knize Jak jíme , je skutečnost, že průmyslové zemědělství upírá zvířatům byť i jen minimálně slušný život.

The problem, as Jim Mason and I describe in our recent book, The Way We Eat, is that industrial agriculture denies animals even a minimally decent life.


Desetimiliardy dnes „produkovaných“ kuřat se nikdy nedostanou ven.

Tens of billions of chickens produced today never go outdoors.


Jsou chována tak, aby měla masožravé choutky a co nejrychleji získávala na váze, a poté chována v drůbežárnách s kapacitou více než 20 000 kusů.

They are bred to have voracious appetites and gain weight as fast as possible, then reared in sheds that can hold more than 20,000 birds.


Koncentrace čpavku z nahromaděného trusu ve vzduchu štípe do očí a pálí na plicích.

The level of ammonia in the air from their accumulated droppings stings the eye and hurts the lungs.


Kuřata jsou porážena pouhých 45 dní po vylíhnutí, přičemž jejich nezralé kosti již v té době sotva unesou váhu jejich těla.

Slaughtered at only 45 days old, their immature bones can hardly bear the weight of their bodies.


Některá se zhroutí, a protože nedosáhnou na potravu či na vodu, záhy uhynou – jejich osud je pro ekonomiku drůbežárny jako celku nepodstatný.

Some collapse and, unable to reach food or water, soon die, their fate irrelevant to the economics of the enterprise as a whole.


Ještě horší podmínky mají nosnice, které jsou napěchované do tak malých drátěných klecí, že i kdyby se v jedné kleci nacházela jen jediná, nedokázala by roztáhnout křídla.

Conditions are, if anything, even worse for laying hens crammed into wire cages so small that even if there were just one per cage, she would be unable to stretch her wings.


Ve skutečnosti se přitom v kleci mačkají nejméně čtyři a často ještě více.

But there are usually at least four hens per cage, and often more.


Za tak stěsnaných podmínek dominantní a agresivní kusy s velkou pravděpodobností uklovou slabší slepice k smrti.

Under such crowded conditions, the more dominant, aggressive birds are likely to peck to death the weaker hens in the cage.


Aby tomu chovatelé zabránili, opalují všem ptákům zobáky rozžhavenou čepelí.

To prevent this, producers sear off all birds' beaks with a hot blade.


Slepičí zobák je plný nervové tkáně – koneckonců jde o hlavní prostředek kontaktu slepice s okolím –, ale ptákům při tomto zákroku není podáváno žádné anestetikum nebo analgetikum, které by zmírnilo jejich bolest.

A hen's beak is full of nerve tissue -- it is, after all, her principal means of relating to her environment -- but no anesthetic or analgesic is used to relieve the pain.


Prasata jsou možná nejinteligentnější a nejcitlivější ze všech zvířat, která běžně pojídáme.

Pigs may be the most intelligent and sensitive of the animals that we commonly eat.


Při shánění potravy v odlehlé vesnici dokážou tuto inteligenci uplatňovat a zkoumat své proměnlivé prostředí.

When foraging in a rural village, they can exercise that intelligence and explore their varied environment.


Než březí prasnice vrhne selata, vybuduje ze stébel, lístků a větviček pohodlné a bezpečné hnízdo.

Before they give birth, sows use straw or leaves and twigs to build a comfortable and safe nest in which to nurse their litter.


V dnešních továrních farmách jsou však březí prasnice chovány v bednách tak úzkých, že se nemohou otočit, ba ani učinit více než jeden krok dopředu či dozadu.

But in today's factory farms, pregnant sows are kept in crates so narrow that they cannot turn around, or even walk more than a step forward or backward.


Leží na holém betonu bez slámy či jakékoliv jiné formy podestýlky.

They lie on bare concrete without straw or any other form of bedding.


Selata jsou matce co nejrychleji odebrána, aby mohla prasnice rychle znovu otěhotnět, ale přitom až do porážky nikdy neopustí vepřín.

The piglets are taken from the sow as soon as possible, so that she can be made pregnant again, but they never leave the shed until they are taken to slaughter.


Obhájci těchto produkčních metod argumentují tím, že jde o politováníhodnou, ale nezbytnou reakci na poptávku stále lidnatější populace po jídle.

Defenders of these production methods argue that they are a regrettable but necessary response to a growing population's demand for food.


Na druhé straně: pokud uvězníme zvířata do továrních farem, musíme pro ně pěstovat potraviny.

On the contrary, when we confine animals in factory farms, we have to grow food for them.


Většinu energie z těchto potravin přitom zvířata spálí pouze k dýchání a udržování tělesné teploty, takže nakonec získáme jen drobný zlomek – ne více než třetinu, a někdy dokonce pouhou desetinu – z hodnoty potravin, jimiž je krmíme.

The animals burn up most of that food's energy just to breathe and keep their bodies warm, so we end up with a small fraction -- usually no more than one-third and sometimes as little as one-tenth -- of the food value that we feed them.


Naproti tomu pasoucí se krávy požírají jídlo, které lidé nedokážou strávit, což znamená, že zvyšují množství potravin dostupných lidem.

By contrast, cows grazing on pasture eat food that we cannot digest, which means that they add to the amount of food available to us.


Je tragédií, že země jako Čína a Indie s rostoucí prosperitou kopírují západní metody a zavírají zvířata do obrovských průmyslových farem, kde mají zajišťovat více masa a vajec pro stále početnější střední třídu.

It is tragic that countries like China and India, as they become more prosperous, are copying Western methods and putting animals in huge industrial farms to supply more meat and eggs for their growing middle classes.


V případě pokračování tohoto trendu bude výsledkem utrpení zvířat v ještě větším měřítku, než jaké dnes existuje na Západě, a také větší ekologické škody a nárůst srdečních onemocnění a rakovin zažívacího traktu.

If this continues, the result will be animal suffering on an even greater scale than now exists in the West, as well as more environmental damage and a rise in heart disease and cancers of the digestive system.


Kromě toho půjde o hrubě neefektivní činnost.


Jako spotřebitelé máme ve své moci – a je to i naše morální povinnost – odmítnout chovné metody, které jsou kruté ke zvířatům a špatné pro nás.

As consumers, we have the power -- and the moral obligation -- to refuse to support farming methods that are cruel to animals and bad for us.


Počátkem měsíce se objevila zpráva, že firma Microsoft na žádost čínských vládců znepřístupnila webovou stránku čínského bloggera, který využíval její službu s názvem MSN Spaces.

Earlier this month it was reported that, at the request of China's rulers, Microsoft shut down the Web site of a Chinese blogger that was maintained on a Microsoft service called MSN Spaces.


Blogger Čao Ťing informoval o stávce novinářů z listu Beijing News, kterou zahájili po propuštění svého nezávisle orientovaného šéfredaktora.

The blogger, Zhao Jing, had been reporting on a strike by journalists at The Beijing News that followed the dismissal of the newspaper's independent-minded editor.


Postup Microsoftu vyvolává klíčovou otázku: může být internet skutečně silou svobody, kterou represivní vlády nedokážou kontrolovat tak snadno jako noviny, rozhlas a televizi?

Microsoft's action raises a key question: can the Internet really be a force for freedom that repressive governments cannot control as easily as newspapers, radio, and television?


Nadšeným zastáncem tohoto názoru je paradoxně sám zakladatel a šéf firmy Microsoft Bill Gates.

Ironically, Microsoft's founder and chairman, Bill Gates, has been an enthusiastic advocate of this view.


Ještě loni v říjnu prohlásil: V širším smyslu dnes doopravdy neexistuje způsob, jak potlačovat informace, a já si myslím, že je to báječný pokrok, z něhož můžeme mít všichni dobrý pocit… Jde o médium s totální otevřeností a totální svobodou a právě to je činí tak výjimečným.“

Just last October, he said: "There's really no way to, in a broad sense, repress information today, and I think that's a wonderful advance we can all feel good about….[T]his is a medium of total openness and total freedom, and that's what makes it so special."


Navzdory tomuto mínění pomáhá Microsoft čínským úřadům potlačovat informace, co nejlépe to jde.

Despite these sentiments, Microsoft is helping the Chinese authorities to repress information as best they can.


Mluvčí firmy údajně prohlásila, že Microsoft už v Číně zablokoval „mnoho stránek“, a již několik měsíců je známo, že blogovací portál Microsoftu filtruje v Číně z názvů blogů slova jako „demokracie“ a „lidská práva“.

A Microsoft spokeswoman was reported as saying that the corporation has blocked "many sites" in China, and it has been known for several months that Microsoft's blog tool in China filters words like "democracy" and "human rights" from blog titles.


Microsoft se hájí tím, že musí „dodržovat místní i celosvětové zákony“.

Microsoft's defense is that it must "comply with local and global laws."


Stránky MSN Spaces jsou však umístěny na serverech ve Spojených státech.

But the MSN Spaces sites are maintained on servers in the United States.


Zdá se tedy, že by se na ně měly vztahovat americké zákony, a diskuse Čao Ťinga o stávce pekingských novinářů žádný z nich neporušila.

The relevant local laws would therefore seem to be those of the US, and Zhao Jing's discussion of the Beijing journalists' strike does not violate any of them.


Stejně tak neexistují žádné celosvětové zákony, které by Číňanům bránily diskutovat o událostech, o nichž by jejich vláda raději nediskutovala.

Nor are there any global laws that prevent Chinese people from discussing events that their government would prefer them not to discuss.


Deník New York Times může například svobodně otisknout svou zprávu o stávce, přestože zároveň provozuje webovou stránku, kterou může číst kdokoliv s neokleštěným přístupem k internetu.

The New York Times, for example, is free to publish its report on the strike, even though it operates a Web site that anyone with unfettered Internet access can read.


Pokud si čínská vláda nepřeje, aby její občané četli zahraniční noviny, pak je na ní, aby vymyslela způsob, jak k nim zamezit přístup.

If the Chinese government does not want its citizens to read a foreign newspaper, then it is up to them to figure out how to block access to it.


The newspaper is under no obligation to do it for them.


Obhajoba Microsoftu se tedy míjí účinkem.


Můžeme se jen dohadovat, jaký skutečný důvod vedl firmu k odstranění webové stránky, ale důležitou roli podle všeho sehrál strach z odvetných opatření proti obchodním zájmům firmy v Číně.

We can only guess at the company's real reason for taking down the Web site, but fear of repercussions against its commercial interests in China seems likely to have been an important factor.


Jakákoliv korporace pochopitelně může a měla by stanovit limity na využívání svých služeb.

To be sure, a corporation can and should place limits on the use of its services.


Absolutistická linie – ponechat vládnout naprostou svobodu vyjadřování – neobstojí ve světle nepříjemných příkladů.

The absolutist line -- let complete freedom of expression prevail -- crumbles in the face of uncomfortable examples.


Podle Gatese by Microsoft mohl zabránit využívání svých služeb k šíření návodů na výrobu jaderných bomb, k odesílání nacisticky orientovaných prohlášení do Německa, kde jsou takové materiály nezákonné, a k propagaci dětské pornografie.

According to Gates, Microsoft might prevent the use of its services to spread instructions about making nuclear bombs, to send pro-Nazi statements into Germany, where such material is illegal, and to propagate child pornography.


Nakolik relevantní jsou však tyto příklady?


Ve své klasické obhajobě svobody vyjadřování O svobodě formuloval John Stuart Mill názor, že nejvýznamnějším argumentem pro svobodu vyjadřování je podpora konkurence co nejširšího rozsahu myšlenek a že nejlepším způsobem, jak tyto myšlenky odzkoušet, je ničím nespoutaná diskuse.

In his classic defense of freedom of expression, On Liberty, John Stuart Mill argued that the most important reason for freedom of expression is to promote competition between the widest possible range of ideas, and that unfettered debate is the best way to test them.


Chce-li totiž vláda ochránit myšlenky před kritikou, promění je jen v neživotné a zkostnatělé dogma, bez ohledu na to, zda jsou pravdivé.

For the government to protect ideas from criticism is to turn them into a lifeless and rigid dogma, regardless of whether they are true.


Souhlasíme-li s Millem, pak pouze jediný z Gatesových příkladů spadá do kategorie projevů, které by měly být chráněny.

If we agree with Mill, then only one of Gates's examples falls into the category of expression that should be protected.


Recepty na výrobu jaderných bomb nejsou myšlenkami, nýbrž metodami.

Recipes for making nuclear bombs are techniques, not ideas.


Stejně tak dětská pornografie není vyjádřením myšlenek.

Nor is child pornography the expression of ideas.


Obojí tedy můžeme omezovat, aniž bychom se zpronevěřili Millově argumentaci.

We may therefore restrict both of them without running afoul of Mill's argument.


(Esej zastávající názor, že na sexuálním zájmu dospělých o děti není nic špatného a že by se takové chování mělo povolit, na druhou stranu vyjadřuje myšlenku, a neměl by proto podléhat cenzuře, ať už tuto myšlenku pokládáme za sebejedovatější.)

(On the other hand, an essay arguing that there is nothing wrong with adults taking a sexual interest in children, and that such conduct should be permitted, expresses ideas, and thus should not be censored, no matter how poisonous we may consider them.)


Nejsložitějším z Gatesových tří příkladů jsou tedy nacistická prohlášení na webové stránce určené pro Německo.

The most difficult of Gates's three examples is that of pro-Nazi statements on a Web site aimed at Germany.


Lze snadno pochopit, proč si Německo přeje podobná prohlášení zakázat.

It is easy to understand why Germany would wish to prohibit such statements.


Podněcování rasové nenávisti zapovídají zákony hned několika států, což může být oprávněné a také v souladu s Millovou obhajobou svobody, pokud se tyto zákony opravdu úzce zaměřují na boj proti podněcování nenávisti, a nikoliv na potlačování argumentů, jakkoliv pomýlených, které apelují na intelektuální schopnosti lidí.

Several countries' laws proscribe incitement of racial hatred, which can be justified, consistently with Mill's defense of liberty, if such laws really focus narrowly on incitement of hatred rather than on suppressing arguments, bad as they may be, that appeal to people's intellectual capacities.


Obhájce potlačování nacistických idejí by mohl namítnout, že tyto ideje už byly odzkoušeny a ukázalo se – tím nejstrašlivějším představitelným způsobem –, že lepší společnost nedokážou vytvořit.

A defender of suppression of Nazi ideas might argue that have already been tried, and have failed -- in the most horrendous manner imaginable -- to produce a better society.


Nejlepší možnou známkou, že Německo již překonalo nacistickou minulost, by nicméně bylo, kdyby se jeho zákony zaměřovaly výlučně na podněcování rasové nenávisti, nikoliv na nacismus jako takový.

Nevertheless, the best possible sign that Germany has overcome its Nazi past would be to focus its laws specifically on incitement to racial hatred, rather than on Nazism as such.


Rázná opatření Číny proti poctivému zpravodajství a diskusi o událostech odehrávajících se v této zemi každopádně nejsou potlačením zdiskreditované politické ideologie, nýbrž potlačením otevřené a informované politické debaty.

In any case, China's crackdown on straightforward reporting and discussion of events taking place in that country is not the suppression of a discredited political ideology, but of open and informed political debate.


Pokud Bill Gates opravdu věří, že internet by měl být osvobozující silou, pak by se měl postarat, aby firma Microsoft nedělala za čínskou vládu špinavou práci.

If Bill Gates really believes that the Internet should be a liberating force, he should ensure that Microsoft does not do the dirty work of China's government.


Psaní o směnných kurzech s sebou vždy nese jisté riziko.

It is always risky to write about exchange rates.


Směnný kurz měny sice klesá, ale do doby, než článek vyjde, může klidně začít stoupat.

If a currency's exchange rate is falling, it may well be rising by the time one's article appears.


Ovšem otázka, jak bychom na směnné kurzy a jejich náležité spravování měli nahlížet, ta je neměnná.

But the issue of how we should think about exchange rates and their appropriate management is a perennial one.


Čili dnes nejde jen o to, že dolar klesá, ale spíš o to, co s tím američtí státní úředníci hodlají dělat.

So what is at issue now is not just the falling dollar, but rather what US officials intend to do about it.


Přímočarý Paul O'Neill, americký ministr financí, naznačuje, že Spojené státy toho na podporu dolaru moc neudělají, ba ani nemohou udělat.

Paul O'Neill, the outspoken US Treasury Secretary, suggests that there is little the US could or would do to sustain the dollar.


Mnozí lidé jeho komentáře kritizují jako odklon od politiky silného dolaru, kterou razila administrativa Billa Clintona.

His remarks were criticized by some as abandoning the strong dollar policy that was the Clinton Administration's hallmark.


Jednou z povinností ekonomických vůdců je mýtit ekonomické mýty - rozhodně ne je budovat.

One responsibility of economic leadership is to dispel economic myths--certainly not to create them.


Politika ,,silného dolaru" je takového ekonomického mýtu zvlášť do očí bijícím příkladem. Jako by totiž naznačovala, že americké ministerstvo financí může a je ochotno udržovat silný dolar a že silný dolar je pro USA výhodný.

The "strong dollar" policy represents an especially egregious example of an economic myth; it seems to suggest that the US Treasury could, and would, maintain the strong dollar, and that a strong dollar is good for the US.


Když jsem byl předsedou rady ekonomických poradců prezidenta Clintona, často se mě ptali, zda politiku silného dolaru podporuji.

When I was chairman of the President's Council of Economic Advisers, I was often asked if I supported the strong dollar policy.


Já jsem vždy odpovídal, že věřím v politiku ,,vyváženého dolaru".

I replied that I believed in an "equilibrium dollar."


Směnné kurzy se jinými slovy nijak neliší od ostatních cen.

In other words, exchange rates are no different from other prices.


Je to jako s cenami jablek a hrušek: měly by je určovat tržní síly.

Like the price of apples and oranges, market forces should determine them.


Kdo by věřil na ,,politiku silných hrušek", by byl za blázna.

Anyone who says he believes in a "strong orange policy" would be ridiculed.


Přesto se ale někteří z těch, kteří v tržní síly věří nejvíce, chovají tak, jako by se směnné kurzy řídily jinými zákony než běžná ekonomika, a domnívají se, že slovo, ba i jen pohled ministra financí dokáže stoupání či klesání kurzů měn ovlivnit.

Yet some of those who seem to have the greatest faith in market forces treat exchange rates as if they were governed by laws other than those of standard economics, so that a word or even a look from a finance minister could lead currencies to soar or plummet.


Měnové trhy se samozřejmě vyznačují značnou iracionálností.

Of course, there is considerable irrationality in currency markets.


Keynes kdysi kapitálové trhy přirovnal k soutěžím krásy, jejichž cílem není určit toho, kdo je nejkrásnější, ale toho, o kom si myslí druzí, že je nejkrásnější.

Keynes once described asset markets as beauty contests, in which the objective is not to ascertain who is the most beautiful person, but whom others will think is the most beautiful.


Cílem měnových trhů bývá vskutku často uhádnout, co si budou myslet druzí.

The objective in currency markets is, indeed, often to guess what others will be thinking.


Ale přestože krátkodobě může vývoj směnných kurzů ovlivnit vláda svými zásahy, z dlouhodobého hlediska rozhodují vždy principy trhu.

But even if government intervention can affect exchange rates in the short run, in the longer run, it is market fundamentals that matter.


Vláda může mít svou opodstatněnou roli při omezování nadměrné nestálosti trhů, ale pokud směnný kurz nebude řízen tržními principy, jak pak máme věřit v tržní systém?

There may be a legitimate role for government in limiting excessive volatility, but if underlying economic fundamentals do not drive the exchange rate, what is the basis of our confidence in the market system?


Důvěra v chybná východiska nevyhnutelně vede k dalším bludům.

Belief in misguided notions inevitably leads to further nonsense.


Při jedné příležitosti se jistý novinář zeptal amerického ministra financí na negativní účinek silného dolaru na export (v té době totiž prodej aut a další export výrazně strádal).

On one occasion, a reporter queried the US Treasury on the adverse effects of the strong dollar on exports (at the time, car sales and other exports were suffering.)


Odpověď zněla takto: silný dolar znamená silnou ekonomiku a silná ekonomika posiluje vývozní potenciál.

The response was that the strong dollar meant a strong economy, and a strong economy strengthens the ability to export.


Jenže samozřejmě ani americké ministerstvo financí - ať je jeho moc sebevětší - nedokáže zrušit zákony ekonomiky.

But of course, even the US Treasury, as powerful as it may be, cannot repeal the laws of economics.


Křivka poptávky prudce klesá: silný dolar znamená dražší americké zboží a spotřebitelé venku o ně přestávají mít zájem.

Demand curves are downward sloping: typically, at higher prices, others will demand less of Americana goods, and a strong dollar means that American goods are more expensive.


Snad nejzásadnější námitkou vůči politice silného dolaru je to, že díky ní dochází k onomu nedorozumění mezi tím, co je to silný dolar a co je to silná ekonomika.

Perhaps the most important objection to the strong dollar policy is that it encourages precisely this confusion between a strong dollar and a strong economy.


Neměli bychom být k směnnému kurzu citově vázáni více než k jakékoli jiné ceně.

We should no more be emotionally attached to the exchange rate than to any other price.


Silnější směnný kurz brzdí export, a když tomu připočteme rostoucí nezaměstnanost, jíž ekonomika musí čelit, je na opravdový problém zaděláno.

A stronger exchange rate discourages exports, and when an economy is facing rising unemployment, it can make a bad situation worse.


Vyšší kurz může na druhé straně vyvolat nižší inflaci, neboť klesají ceny dovozu.

On the other hand, a higher exchange rate may also lead to lower inflation, as import prices fall.


Jde-li tedy v prvé řadě o inflaci, pak může být silný směnný kurz pro ekonomiku blahodárný.

When inflation is the primary concern, a strong exchange rate may be good for the economy.


Politika silného dolaru zavání ekonomickým nacionalismem, který je v příkrém rozporu s érou globalizace.

The strong dollar policy reeks of an economic nationalism that is out of step with the era of globalization.


Je-li dolar silný, pak euro nebo jen budou slabé.

If the dollar is strong, then the euro or the yen is weak.


Jak na to ale mají politikové a ekonomové druhých zemí reagovat?

But how are political and economic leaders in other countries to respond?


Měli by jednoduše akceptovat politiku silného dolaru, byť by to znamenalo politiku slabého eura či slabého jenu?

Should they simply agree to the strong dollar policy, even though it implies a weak yen or euro policy?


Je třeba začít v této věci debatovat se Spojenými státy. Silný dolar totiž přinesl anomálii: nejbohatší země světa pomalu nedokáže vyžít ze svých vlastních prostředků a musí si neustále půjčovat stovky miliard dolarů ze zahraničí, aby zafinancovala svůj obrovský obchodní deficit.

What is required is a debate with the US, for the strong dollar has led to an anomalous situation: the world's richest country seems unable to live within its means and must continually borrow hundreds of billions of dollars from abroad to finance its huge trade deficits.


K bilaterálnímu deficitu s Japonskem totiž mnohem více přispěl silný americký dolar než japonský protekcionismus.

The strong dollar--far more than Japanese protectionism--fuelled the bilateral deficit with Japan.


Navíc přispěl i k protekcionismu tuzemskému - viz dovozní tarify na ocel.

It also contributed to protectionism at home, reflected in the new US steel tariffs.


Je načase s bludnou politiku silného dolaru konečně a nadobro skoncovat.

It is high time that the nonsense of the strong dollar policy be laid to rest.


Bylo by ke cti Paula O'Neilla, kdyby se o to sám zasadil.

Paul O'Neill should be commended for helping in this effort.


Snad tak dnes budeme schopni začít vážněji uvažovat o vytvoření takového mezinárodního ekonomického systému, který bude brát v potaz ničivé účinky nestálosti trhů nejvýznamnějších měn světa na méně rozvinuté země a který bude zárukou větší stability.

Perhaps we can now begin to think more seriously about creating an international economic system that acknowledges the devastating effects that market volatility among major currencies has on less developed countries, and that ensures greater stability.


For too long, we have blamed the victims.


Jediné, čeho jsme tím dosáhli, je, že jsme se samotným systémem nemuseli vážně zabývat.

That has merely permitted us to avoid taking a hard look at the system itself.


Jak jinak, prohlašují USA, by Čína mohla v tolika oblastech prodávat za nižší ceny než američtí výrobci?

How else, says the US, could China undercut American producers in so many areas?


Celá desetiletí se zdálo, že USA vévodí výrobě, a proto se američtí úředníci zaměřovali na liberalizaci obchodu s průmyslovým zbožím.

For decades America seemed to dominate manufacturing, so US officials focused on liberalizing trade in manufactured goods.


Jen málo úsilí věnovali vytváření rovných šancí pro zemědělce, neboť věděli, že Amerika v zemědělství konkurovat nedokáže.

They put little effort into creating a level playing field for farmers, since they knew America couldn't compete in agriculture.


Teď Čína předstihuje všechny konkurenty a dosahuje ohromných obchodních přebytků s USA.

Now, China is out-competing everyone, racking up huge trade surpluses with the US.


Americký ministr financí tedy viní Čínu z toho, že záměrně udržuje svůj měnový kurz na nízké úrovni, a vyzývá ji, aby nechala o hodnotě žen-min-pi rozhodnout tržní síly.

So America's Treasury Secretary accuses China of deliberately keepings its exchange rate low, and calls for China to let market forces determine the value of the reminbi.


Odcházející hlavní ekonom MMF Ken Rogoff varuje, že přebytky vystavují riziku globální stabilitu.

The IMF's departing Chief Economist, Ken Rogoff, warns that the surpluses put global stability at risk.


Většina těchto prohlášení, jak se nutně jeví těm, kdo ještě mají v paměti východoasijské krize z doby před pěti lety, odporuje tomu, co se říkalo tehdy.

For those who recall East Asia's crisis of five years ago, much of this seems to run counter to what was said then.


Čína byla přesvědčována, že pohyblivá měna není dobrý nápad.

China was urged not to float its currency.


Než se zhroutilo argentinské peso, byly pevné měnové kurzy v pořádku.

Until Argentina's peso imploded, fixed exchange rates were fine.


Ministerstvo financí USA vítalo intervence na kurzovních trzích a povzbuzovalo MMF k jejich podpoře prostřednictvím mnohamiliardových dolarových půjček zemím v krizi.

The US Treasury welcomed government intervention in exchange rate markets, and encouraged the IMF to support such interventions with mega-billion dollar loans to crisis countries.


Kdyby se Čína tehdy rozhodla pro pohyblivou měnu, její hodnota by devalvovala, což by krizi prohloubilo.

If China had let its currency float back then, it would have depreciated in value, deepening the crisis.


Státy byly varovány: vyhýbejte se deficitům obchodní bilance a vytvářejte rezervy, neboť jde o klíčový obranný prvek.

Countries were warned: avoid trade deficits and build up reserves, because they are the key frontline defense.


Země východní Asie se touto radou řídily, a to zcela oprávněně: důsledky nedostatečných rezerv už znaly.

East Asia's countries followed that advice, and for a good reason: they had seen the consequences of a lack of reserves.


Východoasijské vlády si tehdy uvědomovaly, že politiky MMF povedou k hlubším poklesům, ale nedokázaly jim vzdorovat.

East Asia's governments knew then that the IMF's policies would deepen their downturns, but they were helpless to resist.


MMF disponoval penězi, které potřebovaly.


Čína a Malajsie, jež měly to štěstí, že se na MMF obracet nemusely, nebo tolik odvahy, že si vytyčily vlastní směr, dělaly to, co doporučuje každá učebnice: uskutečňovaly expanzivní monetární a fiskální politiky.

China and Malaysia, lucky enough not to have to turn to the IMF or brave enough to set their own course, did what every textbook said you should do: they pursued expansionary monetary and fiscal policies.


Čínská ekonomika rostla nadále tempem 7%; Malajsii postihl nejkratší a nejmírnější pokles.

China's economy continued to grow at 7%; Malaysia had the shortest and shallowest downturn.


Máme-li pochopit, o co se hraje, je zapotřebí ozřejmit několik základních ekonomických faktů.

To understand what is at stake, a few basic economic points need to be spelled out.


Zaprvé, mezinárodní obchod se zakládá na principu komparativní výhody; země vyvážejí zboží, u něhož mají relativní výhodu, a dovážejí zboží, u něhož mají relativní nevýhodu.

First, international trade is based on the principle of comparative advantage; countries export goods in which they have a relative advantage and import goods in which they have a relative disadvantage.


Celkově vzato, Amerika má dnes relativní nevýhodu ve výrobě, zatímco Čína má relativní výhodu.

By and large, America now has a relative disadvantage in manufacturing, while China has a relative advantage.


Čína by měla do USA vyvážet průmyslové zboží.

China should be exporting manufactured goods to the US.


Zadruhé, jestliže jistá země investuje víc, než uspoří, bude si muset půjčovat a protějškem půjčování je deficit obchodní bilance.

Secondly, if a country invests more than it saves, it will need to borrow, and the counterpart to that borrowing is a trade deficit.


Americký bobtnající deficit obchodní bilance je výsledkem bezprecedentně špatného hospodaření Bushovy administrativy.

America's burgeoning trade deficit is a result of the Bush Administration's unprecedented mismanagement.


Daňové škrty, které si Amerika nemůže dovolit, proměnily obrovský daňový přebytek v ohromný deficit; místo aby šetřila, americká vláda si půjčuje, ve velkém ze zahraničí.

Tax cuts that America could ill afford turned a huge fiscal surplus into a massive deficit; rather than saving, America's government is borrowing, much of it from abroad.


Právě tady je třeba hledat viníka, nikoli v čínské politice měnového kurzu.

That, not China's exchange rate policy, is the culprit.


Celkový obchodní přebytek Číny je ve skutečnosti malý, kolem 1% HDP země.

In fact, China's overall trade surplus today is actually small, around 1% of its GDP.


Samozřejmě, Bushova administrativa se snaží ze sebe setřást vinu, avšak ani Čína, ani nikdo další by se neměl nechat zmást.

Of course, the Bush Administration wants to shift the blame, but neither China, nor anyone else, should be fooled.


Záležitost připomíná to, co se dělo před dvaceti lety, kdy prezident Reagan naplánoval rozsáhlé daňové škrty, jež se údajně měly samy zaplatit, přesto daly vzniknout obrovským fiskálním deficitům, které pak vyústily v nesmírné deficity obchodní bilance.

This is reminiscent of what happened twenty years ago, when President Reagan engineered huge tax cuts that were supposed to pay for themselves, but which incited huge fiscal deficits, which in turn led to huge trade deficits.


Je hořkou pravdou, že ani MMF, ani Bushova administrativa nevěří opravdově ve volné trhy.

The harsh truth is that neither the IMF nor the Bush administration really believes in free markets.


Vměšují se do trhů, kdykoli to vyhovuje jejich záměrům.

They interfere with markets when it suits their purposes.


Bushova vláda schválila finanční podporu pro aerolinie, bezprecedentní dotace do zemědělství a celní ochranu oceli.

The Bush Administration supported bailouts for airlines, unprecedented subsidies for agriculture, and tariff protections for steel.


MMF má pravdu: existuje reálné riziko globální nestability, ovšem jeho zásadní příčinou je americké masivní půjčování ze zahraniční, jež začalo za prezidenta Reagana.

The IMF is right: there is a real risk of global instability, but the underlying cause is massive US borrowing from abroad, which began under President Reagan.


Spojené státy se proměnily v obrovského dlužníka.


Pokud se jednou věřitelé Ameriky rozhodnou, že chtějí mít v držení méně dolarů, mohlo by to vyvolat dalekosáhlé pohyby měnových kurzů a způsobit globální nestabilitu.

If, someday, America's creditors decide that they want to hold fewer dollars, it could set off large exchange rate movements, causing global instability.


Proč dosud MMF tyto deficity ostře nekritizoval?

Why hasn't the IMF sternly criticized these deficits?


Proč by si nejbohatší země světa měla žít nad poměry, když MMF peskuje chudší země za menší přestupky?

Why should the richest country in the world live beyond its means while the IMF scolds poorer countries for smaller transgressions?


Problém ještě zhoršuje světový rezervní systém, v jehož rámci většina zemí poptává americké dolary, a to v zásadě proto, aby je zakopaly pod zem.

This problem is compounded by the global reserve system, which sees most countries demanding US dollars, effectively to bury them in the ground.


Systém vyžaduje, aby domovina rezervní měny (USA) byla obrovským dlužníkem - až do okamžiku, kdy ostatní ztratí důvěru.

The system requires the reserve currency country (the US) to be a massive debtor--to the point where others lose faith.


Abychom ovšem vyřešili problémy v podloží globální finanční soustavy, musíme prorazit samolibost, jež tak dlouho charakterizovala G7, a unilateralismus, který vymezuje současnou administrativu USA.

But to solve deep-seated problems with the global financial system, we need to go beyond the complacency that has long marked the G-7 and the unilateralism that defines the current US administration.


Čína naprosto správně nebrala na vědomí americké požadavky.

China is right to have ignored America's demands.


Pohyblivý měnový kurz by zemi vystavil nestabilitám, jež by vedly k množství dalších potíží, zejména pro čínskou chatrnou bankovní soustavu.

Floating the exchange rate would expose the country to instabilities that would lead to a host of further problems, particularly the country's shaky banking system.


Vyšší měnový kurz by brzdil tvorbu pracovních příležitostí a přispěl k deflaci, jíž se Čína v současnosti úspěšně brání.

A higher exchange rate would undermine job creation and would contribute to deflation, which China is successfully combating.


Čína má to štěstí, že může svobodně postupovat podle svých stanovisek.

China is fortunate to have the freedom to follow its own views.


Její obrovské devizové rezervy jí dávají možnost ignorovat MMF i ministerstvo financí USA.

Its huge foreign currency reserves give it the freedom to ignore the IMF and the US Treasury.


Právě to by nakonec mohl být pro Čínu nejpádnější důvod, proč udržovat obchodní přebytky.

In the end, this may be the most compelling reason for why China should continue to run trade surpluses.


Čína opět prokázala, že mistrně ovládá základní principy ekonomie.

Once again, China has shown its mastery of basic economic principles.


Ostatní v regionu jen litují, že nemohli jednat obdobně.

Others in the region only wish that they could have acted similarly.


Jestliže se sice jako pravděpodobné jeví to, že historie bude Silvia Berlusconiho hodnotit jako méně významného ministerského předsedu Itálie, určitě si jej zapamatuje jako premiéra neobyčejného – a neobyčejně bizarního.

If history seems likely to rank Silvio Berlusconi as an inconsequential Prime Minister of Italy, it will surely remember him as an extraordinary -- and extraordinarily bizarre -- one.


Slíbit jednu věc a realizovat jinou nebyla ani tak slabost jeho vlády, jako spíše její jednotící princip.

Promising one thing and delivering another was not so much a weakness of his government as its organizing principle.


Vzhledem k nevyzpytatelnosti Berlusconiho vlády není překvapivé, že od voleb v roce 2001, kdy se vrátil k moci, ve všech dalších volbách – správních, regionálních i evropských – zvítězila středolevá koalice l’Unione.

Given the erratic nature of Berlusconi's rule, it is no surprise that, ever since the 2001 election that returned him to power, the center-left l'Unione coalition has won all subsequent elections -- administrative, regional, and European.


Vyhlídky levice v nadcházejících parlamentních volbách přesto nejsou zdaleka jisté a Berlusconi, jak se zdá, není odsouzen k nezdaru.

Yet the left's prospects in the upcoming parliamentary election are far from certain, and Berlusconi seems far from doomed.


Vzhledem k hospodářským poměrům v zemi by si člověk myslel, že Itálie je zralá na ráznou změnu.

Given the country's economic conditions, one would think that Italy is ripe for decisive change.


Za poslední čtyři roky dosahoval průměrný růst příjmů pouhých 0,3%, oproti 1,5% v Evropské unii, a v posledních dvou letech se opět začal zvyšovat státní dluh.

For the last four years, average growth in incomes has been a mere 0.3%, compared to 1.5% in the European Union, and in the past two years public debt has again started to rise.